Az Alkusz-sorozat:

Az Éjszaka Királya

A Szirén Éneke

Az Esti Csillagok Császára

Laura Thalassa: The Emperor of Evening Stars

Copyright © 2017. THE EMPEROR OF EVENING STARS by Laura Thalassa

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: The Emperor of Evening Stars

Burning Ember Press, Published by Lavabrook Publishing Group, US, 2017

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-10-5 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: new adult, fantasy, romantikus

ELŐSZÓ

Kétszázhetven évvel ezelőtt

Larissa

Nem leszek olyan, mint a többiek. Éles szemű és hazug mosolyú nők vesznek körül. Az idő és az élet megkeserítette őket. Nem hibáztatom őket; talán velem is épp ez történne, ha újra meg újra együtt kellene hálnom a gyermekem hóhérjával. És bár sajnálom őket, nem bízom bennük. Egyenesen a mészárszékre küldenének, ha ismernék a szándékaimat.

Várok a szökéssel, amíg az éjszaka a legsötétebbre nem fordul. Várok azután is, hogy a férjem eljön értem, a tekintetében izgalom csillan, ahogy kirángat a többi feleség gyűrűjéből, és magával visz a lakosztályába. Megvárom, amíg visszatérek a szállásomra, és le nem sikálom magamról az illata leghalványabb foszlányát is.

Várok, miközben a fejemet a párnára hajtom; a többi ágyas halk mormolása betölti a termet. Némán hálát adok a halhatatlan isteneknek, amiért arra neveltek, hogy inkább hallgassak, semmint beszéljek. A felesleges locsogás biztosan meghiúsítaná az egész tervemet.

A titkok megtartása csak egy lélekre vár. Hányszor suttogtam ezt az Árnyékkirály fülébe? Ő azt hitte akkor, hogy szemérmes és csábos vagyok, de hamarosan rá fog jönni, hogy ez csupán az én saját kis tréfám volt, ő pedig a bolond, aki bevette.

Várok, amíg a körülöttem lévő összes ágyról egyenletes, ütemes szuszogás hallatszik, azután várok még egy kicsit.

Addig várok, amíg végre elérkezik a cselekvés pillanata.

Felülök az ágyamban. Egyik kezemmel benyúlok a hálóingem szoros fűzőjébe, és előhúzok egy apró fiolát. Négy évszázadot adtam el az életemből ezért a gyűszűnyi folyadékért.

Ez volt az egyetlen út.

A körmömet a dugó alá fúrom, és felpattintom. Olyan illata van, mint a földnek egy kiadós eső után; ez az az illat, ami mindig is a reményre emlékeztetett, mert a vihar végét jelentette.

Csak egyetlen pillanatig hezitálok. Majd az ajkamhoz emelem a fiolát, és egyetlen korttyal felhajtom a teljes tartalmát.

A főzet nem kezd el azonnal hatni, de amikor igen, mosoly költözik az arcomra. Az üres üvegcsét tartó kezem lassacskán kezd szertefoszlani. A fiola kicsusszan az ujjaim közül. Lehunyom a szemem, ahogy a ruháim és az engem borító takaró egyszerre áthalad a testemen.

Olyan csendben, mint az éjszaka, kirebbenek az ágyból. Csupasz bőröm bizsereg a csarnok levegőjében; bár nem igazán lehet bőrnek nevezni azt, ami megmaradt belőlem. Olyan anyagtalan vagyok, mint a gondolat. Próbálom megérinteni az arcomat, de a kezem áthatol az orcámon; az érzés olyan, mintha képzeletbeli szellő simogatna. Liftezni kezd a gyomrom.

Működött.

Nincs többé testem.

Végre.

Ezt kaptam négyszáz évemért cserébe.

Bárcsak láthatnám annak a szemétládának az arcát, amikor megtudja, hogy eltűntem.

Fellebegek az ágyamból, a tekintetem körbesiklik a közös szobán, benne a selymes lepedőkkel és még selymesebb nőkkel. Én már nem tartozom közéjük.

Áldassék az Anya és az Atya.

Átsodródom az ablakon, és elfintorodom, ahogy a testem keresztülhalad az üvegen. Az érzés nem kifejezetten kellemetlen, de a gondolat furcsa mivolta az.

Addig lebegek felfelé, amíg az alattam elterülő városból nem marad más, csak csillogó fénytenger. Somnia gyönyörűnek tűnik innen. Nem annak a ketrecnek, amivé számomra vált.

Csak ahogy messze járok a várostól, akkor eresztek meg egy kacajt. Ám ha egyszer elkezdem, képtelen vagyok abbahagyni.

Túljártam a férjem eszén. Vajon hányszor fordult már elő ilyen?

A tekintetem a csillagokra siklik, és a nevetésem hirtelen elhal. Az a sok millió csillag – mind egy apró, izzó jelzőfény a mindent elnyelő éjszakában.

A remény hulláma süvít végig rajtam.

Hogy hogyan küzdesz a sötétség ellen? Nem hagyod, hogy elnyomja a fényedet.

Hagyom, hogy a szél magával sodorjon, pontosan tudva, hogy végül oda visz, ahova mennem kell.

Hébe-hóba koboldok röppennek el mellettem, vadul csicseregve. Elvétve szárnypárokat is megpillantok, szerelmeseket, akik magasan, az éjszakai égbolton találkoznak a sötétség leple alatt.

Egykor talán éreztem volna valamit a párocskák láttán – vágyakozást, mondjuk –, de most mégsem érzek semmit.

A férjem kiölte belőlem mindezt.

Most, ahogy a lágy szellő hátán lebegek, inkább a magányosan repkedő szárnyak zavarnak, amik itt-ott felbukkannak körülöttem. Katonák azok, akik utánam kutatnak?

Jóval az üvegcse tartalmának felhörpintése előtt tudtam, hogy elkerülhetetlenül apró morzsákat fogok hagyni magam után: a hálóruhámat, vagy magát a fiolát is. Egyetlen szippantás belőle, és bármelyik kíváncsi tündér azonnal tudni fogja, mit vettem magamhoz, és ezáltal azt is, hogy mire vetemedtem.

Az én beteges, hajthatatlan férjem biztosan válaszolni fog rá. Nincs más választása. A büszkesége nem engedi, hogy ne tegye.

Órák hosszat lebegek fent az égen, ám egy idő után elkezdek lefelé sodródni. Megpillantom a karomat, ahogy lassan újra kezd alakot ölteni. Másodpercekkel később a testem többi részével együtt szilárd formát ölt, és a lágy sodródás hirtelen bukdácsolássá, majd zuhanássá változik.

A félelem ösztönös villáma suhan át rajtam. Alighogy belém hasít, érzem, ahogy a szárnyam is felbukkan a hátam mögött. Leheletvékony, és a lila leghalványabb árnyalatában játszik. Befogja a szelet, kissé lassítva a zuhanásomat. Továbbereszkedem, a testem alig várja, hogy lejjebb érjek, ahol sűrűbb a levegő.

Csak akkor állok meg, amikor elérek egy elfogadható magasságot.

Az éjszakai levegő belemar csupasz bőrömbe. Olyan mezítelen vagyok, mint a születésem napján, nem takar más, csak a derékig érő fürtjeim. Az ébenfekete tincsek végigsiklanak a mellkasomon, ide-oda ringatóznak a szélben.

Ruhára és szállásra van szükségem, és el kell tűnnöm szem elől.

Ha elkapnak, az ezen a ponton biztos halált jelent. Biztos, lassú halált. A férjem nem a kedvességéről híres.

A kezem a hasamra siklik.

Mindenképpen végezne velem.

Veszek egy mély lélegzetet, és a tekintetem a láthatárra vándorol. Valahol mögötte ott fekszik Barbos, a Tolvajok Városa. Azon túl pedig…

Az otthonom.

ELSŐ RÉSZ
Kezdetben vala a sötétség

ELSŐ FEJEZET
Rossz csillagzat alatt

Kétszázötvenhét évvel ezelőtt

Fattyú.

Fattyú. Fattyú. Fattyú.

Ocsmány egy szó, amit alaposan meggyűlöltem az idők során, leginkább azért, mert képtelen vagyok lerázni magamról.

Hallom az emberek elsuttogott szavait, ahogy elhaladok mellettük. Látom a szemükben, amikor rám néznek. Érzem a városi kölykök savanyú leheletében, ahogy eltángálnak miatta. Az öklöm véresre van karmolva, annyiszor meg kellett küzdenem a becsületemért.

De a legrosszabb mégis az, amikor a tündérek csak úgy bedobják egy beszélgetés közepén.

– A Flynn fiú megint rátámadt a fiamra.

– Kicsoda?

– Tudod, az a vézna fattyú.

– Ja, hogy az. Igen.

A szó csupán egy-két lépéssel van feljebb a rabszolgánál. És ezt a címet úgy kell magamon viselnem, mint valami szégyenteljes jelvényt.

Leereszkedem az arestysi barlangokba, és erre-arra kanyargok az alagutakban; a kezemben pislákoló gyertya szolgáltatja az egyetlen fényt. Nem mintha számítana. Fény ide vagy oda, elég jól látok a feketeségben is.

Elsötétül a hangulatom, ahogy belépek az otthonunk döngölt föld ajtaján. A fattyú fiú, aki az egész királyság legszegényebb úszó szigetének leghitványabb környékén él.

Anyám még mindig nem tért haza a munkájából – ő a város írnoka –, így hát a házunkban ténfergek, lecserélve a leégett gyertyacsonkokat a frissen szerzett gyertyarudakra.

Közben végig magamban forrongok.

A barlang mennyezetéről csöpögő víz minden egyes placcsanása, az alagutak sűrűjén átsüvítő hideg szél minden fuvallata engem gúnyol.

Fattyú, fattyú, fattyú.

Felkapom az asztalra kiterített céklákat, és a konyhában álló üstbe dobom. Miután vizet öntök rá, és tüzet gyújtok a lógó fazék alatt, csak akkor nyugszom le annyira, hogy megdörgöljem felhasadt öklömet. Rászáradt vérfoltok tarkítják a bőrömet, és nem tudom biztosan, hogy az én vérem-e, vagy valaki másé.

Fattyú.

Egyre csak ezt a szót hallom a fejemben, gúnytól csöpögő hangon, egészen azóta, hogy hazajöttem a városból.

A friss vágások alatt régiek húzódnak. Régóta védelmezem már azt a kicseszett címemet. Persze nem feltétlenül a fattyú szó az, ami beindít. Sokszor inkább azok a sértések, amik ebből fakadnak.

– Sosem leszel több, mint az a ringyó anyád – mondta nekem a minap az egyik utcakölyök. A hangja még most is itt cseng a fülemben.

Nem volt okos döntés.

– Ha legközelebb ilyet mondasz – figyelmeztettem –, kevesebb foggal kell beérned.

Akkor nem hitt nekem.

Becsúsztatom a kezem a nadrágom zsebébe, és megérintem az ott pihenő apró, véres metszőfogakat.

Most már elhiszi.

Mögöttem feltárul a bejárati ajtó, és anyám lép be rajta. Anélkül is tudom, hogy közelebb mennék hozzá, hogy ezeréves pergamenillat árad belőle, és az ujja feketéllik a tintától.

Egy írnok betűt zokog és tintát vérzik, ismételgette nekem mindig kis koromban, amikor még nem volt annyi eszem, hogy felfogjam. Azt hittem, hogy ez igaz, hogy mindez a mágiájának része. Ez még azelőtt volt, hogy valóban megértettem volna, mi a varázslat, és mi nem az.

– Desmond – nyögi, és elgyötört mosolyt küld felém –, hiányoztál.

Mereven bólintok, de nem bízom magamban annyira, hogy megszólaljak.

– Elolvastál mindent? – tudakolja.

Lehet, hogy mi vagyunk a legnincstelenebb tündérek, akik ebben az istentelen világban léteznek, de Larissa Flynn azt a kevéske, nehezen összekuporgatott pénzét is könyvekre költi. Könyvekre olyan királyságokról, amiket sosem fogok látni, és lényekről, amikkel sosem fogok találkozni. Nyelvekről, amiket sosem fogok beszélni, és szokásokról, amiket sosem fogok megismerni. Könyvekre olyan életekről, amilyet hiába szeretnék, sosem fogok megélni.

És amíg az ő fedele alatt élek, mindent meg kell tanulnom, amit azokról a lapokról csak lehet.

– Mi értelme? – csattanok fel, és nem vagyok hajlandó beismerni neki, hogy valójában elolvastam, amit kellett, mert képtelen vagyok megállni, hogy nap nap után vissza ne térjek azokhoz a könyvekhez, eltökélten, hogy jobbá tegyem az életemet. A mi életünket.

Anyám tekintete a gyertyákra vándorol.

– Desmond – mélyül el a hangja, ahogy megdorgál –, ezúttal kit szedtél rá? – Rám szegezi szokásos, tréfát nem tűrő tekintetét, de a szeme huncutul megcsillan.

Bármennyire is úgy tesz, mintha helytelenítené az ügyleteimet, titokban bátorítja őket. És bármely másik napon mondanék valamit, amivel még jobban megpuhítanám. Mert általában élvezem, ha a segítségére lehetek.

– Számít egyáltalán? – vetem oda, megállva a kis üst fölött, amit éppen kevergetek. Céklaszag árad belőlem, a ruháimat vöröseslila foltok piszkítják, ahol a lé rám fröcsögött. Egy rendes étkezésről mondtam le, hogy megszerezzem azokat a gyertyákat. Így cékla lesz vacsorára.

Hálásnak kellene lennem. Mindig lehetne rosszabb. Vannak olyan éjszakák, amikor teli fejjel, de üres gyomorral bújok ágyba. Reggel pedig a szememben és a lábujjaim között homokkal ébredek, mintha én lennék a Homokember kedvenc kibaszott áldozata, és az egész rémálom kezdődik elölről.

Gyűlölöm a nyomort. Gyűlölöm az érzést, hogy azért vagyunk a legrosszabbra kárhoztatva, amit ez a birodalom kínálni tud, csak mert. De mindennél jobban gyűlölöm, hogy nehéz döntések elé kényszerülök. Könyvek vagy étel? Tanulni vagy enni?

– Ez az egész nem is lenne probléma, ha hagynád, hogy használjam egy kicsit a mágiámat – vetem oda.

Érzem, ahogy az erőm izzik a bőröm és az ujjhegyem alatt, arra várva, hogy megidézzem.

– Semmi mágia.

– Anyu, mindenki gyengének gondol minket. – A legerősebb tündérek használják a legtöbb varázslatot, a leggyengébbek a legkevesebbet. Bárki, aki valaha találkozott velem, abban a hitben él, hogy én is egyike vagyok azoknak a szegény, ritka lelkeknek, akik teljesen mágia nélkül születtek.

Egy apátlan, erőtlen tündér. A rabszolgasoron kívül ez lehet a leghitványabb sors, amit ebben a birodalomban egy tündér elszenvedhet.

És az egészben a legborzasztóbb, hogy hatalmas erőm van, és most, a kamaszkorhoz közeledve úgy érzem, mintha vihar tombolna az ereimben. Egyre nagyobb erőfeszítésembe kerül pórázon tartani.

– Semmi mágia – ismétli meg anyám, miközben leteszi a táskáját rozoga asztalunk mellé, és átveszi tőlem a kavargatást.

– Szóval legyen hatalmam, de sose használjam? – forrongok. Ez egy régi, fájdalmas harc köztünk. – És olvassak, de soha ne adjam jelét a tudásomnak?

A kezem után nyúl, és hüvelykujjával megcirógatja az öklömet.

– És legyen erőd, anélkül, hogy visszaélnél vele – teszi hozzá. – Igen, fiam. Légy alázatos! Beszélj, de még többet figyelj! Tartsd kordában a mágiádat, és az elmédet is!

Ami után nem marad más, csak az izmaim. Bár ő legszívesebben azt is elrejtené a világ szeme elől.

– Fattyúnak csúfolnak – bukik ki belőlem. – Tudtál róla?

A szeme alig láthatóan kikerekedik.

– Engem fattyúnak, téged pedig kurvának. Hát ezért véres állandóan az öklöm. A te becsületedért harcolok. – Kezd eluralkodni rajtam a haragom, ami még problémát okozhat. Anyám házában két megingathatatlan szabály szerint kell élnem: egy, sosem használhatom a mágiámat, és kettő, uralkodnom kell az indulataimon. Az előbbi már elég jól megy, az utóbbi viszont szarul.

Az edény felé fordul, tele a szomorú cékláinkkal.

– Te nem vagy fattyú – mondja olyan halkan, hogy alig hallom a fortyogó üst fölött.

De hallom.

A szívem kis híján kihagy.

Nem vagyok… fattyú? Nem vagyok egy korcs? Az egész univerzumom fenekestül felfordul egyetlen másodperc alatt.

– Nem vagyok fattyú?

A tekintete a fazékról lassan rám siklik. Esküszöm, hogy mintha megbánást látnék a szemében. Nem akarta elmondani nekem.

– Nem – nyögi végül, és az arca megkeményedik.

A pulzusom riasztó gyorsasággal felpörög, és rám tör a furcsa késztetés, hogy ne higgyek neki. Ez az a fajta beszélgetés, amihez leülteted a fiadat, nem csak úgy bedobod a társalgás kellős közepén.

Csak bámulom őt, a folytatást várva.

Egy szót sem szól.

– Komolyan? – forszírozom a dolgot.

Reszkető lélegzetet vesz.

– Igen, Desmond.

A testemet egyszerre átjárja egy érzés, ami egészen közel áll a reményhez. A fattyúk sorsa a balszerencse. A fiúk ezzel szemben hőstörténeteket élnek meg. Anyám könyvei mind egyetértenek ebben.

Valakinek a fia vagyok. A fia. Férfias büszkeség tölt el, de a valóság hamarosan elhomályosítja. Még mindig az a fiú vagyok, akit egy egyedülálló anya nevelt fel, és aki születése óta apátlanul tengődött. Lehet, hogy nem vagyok fattyú, de a világ továbbra is annak lát, és anyám titkolózási hajlamát ismerve a mai nap után is változatlan marad a helyzet.

– Meghalt?

Hogyan? Hogyan lett ez az életünk?

Anyám megrázza a fejét, és nem hajlandó a szemembe nézni.

– Akkor elhagyott minket.

– Nem, fiam.

Milyen más lehetőség maradt még?

Az egyetlen megoldás, ami még eszembe jut, arra késztet, hogy górcső alá vegyem anyámat, az én dolgos édesanyámat, aki sok-sok titkot őriz, és aki arra tanított, hogy én is így tegyek.

– Te hagytad el őt – állapítom meg. Hát persze. Ez az egyetlen logikus magyarázat.

Az arca grimaszba rándul, és továbbra sem néz rám, szóval megkaptam a válaszomat.

– Elhagytad, és magaddal vittél.

Úgy érzem, mintha valaki köveket rejtett volna a gyomrom mélyére. A veszteség érzése szinte elviselhetetlen, leginkább azért, mert fogalmam sem volt, hogy egyáltalán van mit veszítenem.

– Ki volt az apám?

Anyám csak a fejét rázza.

Ez az a fajta igazság, amit nem harapófogóval kellene kihúznom belőle.

– Mondd el! Ezzel tartozol nekem. – Érzem, ahogy a mágiám bizseregni kezd a bőröm alatt, könyörögve, hogy eresszem szabadjára. Nem akarok mást, csak egy nevet.

Egyre csak a fejét rázza, és összevonja a szemöldökét.

– Ha egy kicsit is szeretsz engem, akkor elárulod, kicsoda. – Akkor megkereshetném, a fiává fogadhatna, és az összes kölyök, aki fattyúnak nevezett, megtudná, hogy nekem is van apám…

A mágiám egyre csak gyűlik és gyűlik. Érzem, ahogy fel-le kúszik a hátamon, és a bőrömhöz préselődik.

– Pontosan azért nem árulom el neked, mert szeretlek – közli az aggodalomtól egyre erősödő hangon.

Ez az a pont, ahol ejtenem kellene a témát. De az apámról beszélünk, a teljes identitásom feléről, ami világéletemben hiányzott. Anyám úgy kezeli ezt az egész beszélgetést, mintha nem számítana.

– Miféle válasz ez? – lázadozok, és a bosszúságom hamarosan átcsap dühbe. Felfokozott érzelmeimet megízlelve a mágiám tombolni kezd. Egyre keményebben feszíti a hátamat, szinte már viszket.

– Desmond – szól anyám élesen –, ha ismernéd az igazságot, az a vesztedet is jelenthetné.

A szívem egyre hevesebben ver. Éles, maró nyomás a hátamon!

Ki az apám? Tudnom kell!

– Te vagy az, aki állandóan arról papol, hogy képezzem magam – vágom a fejéhez. – Hogy „a tudás a legélesebb penge” – emlegetem fel a saját szavait. – És mégsem vagy hajlandó elárulni apám kilétét – fakadok ki, és ezzel együtt érzem, ahogy a hátamon feszülő bőr megadja magát.

Felhördülök, ahogy a húsom szétválik, a varázslatom pedig kirobban belőlem. Az erejétől előregörnyedek, kezemet a közeli pultra támasztva.

Kisarjadnak a szárnyaim, villan át a fejemen a gondolat. A hátam lüktetni kezd és bizsereg a mágiámtól, ami nem nevezhető kifejezetten fájdalmasnak, de nem is kellemes érzés. Felemészt az erőm, a látásom elhomályosul, a testem pedig reszketni kezd.

Fogalmam sem volt, hogy ez ilyen lesz.

Inkább érzem, semmint látom, ahogy anyám elfordul az üsttől, hogy rám irányíthassa teljes figyelmét. Most következik a dorgálás. Azután hirtelen kővé dermed, ahogy végigmér.

Ziháló lélegzetet veszek a varázslat két hulláma között.

Miért éppen most kell felbukkannia a szárnyaimnak?

A hátamat rángatják, és nehéznek kellene éreznem őket, de a mágiám hatására pillekönnyűnek tűnnek; mintha víz alatt lennék.

Pislogva igyekszem újra fókuszba hozni a szobát. A tekintetem egy pillanatra kiélesedik, és végre tisztán látom anyámat.

Kikerekedett szemmel mered a szárnyaimra. Reszkető lépést tesz hátrafelé, és kis híján nekiütközik a forró fazéknak.

– Az ő szárnyait örökölted – mormolja, és az arcáról totális rémület sugárzik.

Az alakja elhomályosul, és a figyelmem önkéntelenül is befelé fordul. Mégis küzdök ellene, eltökélve, hogy folytatom ezt a beszélgetést.

– Kinek a szárnyait? – követelem, de a hangom még a saját fülemnek is nagyon távolian cseng. Úgy érzem magam, mintha egy másik szobában lennék. A varázslatom bennem lüktet: ba-bamm, ba-bamm, ba-bamm.

Nem hallom anyám válaszát, és nem vagyok teljesen biztos benne, hogy ez azért van, mert meg sem szólal, vagy egyszerűen nem hallom az erőm fülsiketítő susogása mellett.

– Áruld el, és a Halhatatlan Istenekre esküszöm, hogy sosem mondom el senkinek.

A mágiám lassan elcsendesedik, és a látásom is kitisztul. Sikerül kivennem anyám alakját, és ugyanaz a szánakozó kifejezés ül az arcán, mint a városlakókén, ahogy rám néznek.

– Fiam, ez egy olyan ígéret, amit nem leszel képes betartani – mondja gyöngéden, és elcsuklik a hangja. Rémülete és szánalma egyszerre átadja a helyét egy még a korábbinál is reménytelenebb arckifejezésnek, egyenesen vigasztalannak tűnik.

Nem fogja elárulni nekem; sem ma, és az arckifejezéséből ítélve a közeljövőben sem. Hagyná, hogy még sok éven át kénytelen legyek elviselni a gúnyolódást és sértegetést! Mindezt csak azért, hogy megkímélhessen. Mintha valami védtelen csecsemő lennék!

Azonnal feltámad a haragom, magával rántva az erőmet is.

…Most már férfi vagy…

Az vagyok. A szárnyaim elég bizonyítékul szolgálnak rá. A szárnyaim és a mágiám; az utóbbi egyre csak fokozódik, tovább sötétítve a látásomat. Kitárulnak a szárnyaim; olyan szélesek, hogy nem tudom teljesen kinyújtani őket ebben a szűkös kis helyiségben.

Túl sok varázslat.

Megtántorodom. A dühöm megsokszorozza az erőmet, cserébe a mágiám is felerősíti a haragomat, ahogy valamiféle megfoghatatlan csúcspont felé hajszolják egymást.

Képtelen vagyok irányítani.

A másodperc töredékével azelőtt, hogy kicsúszna a kezemből az irányítás, már tudom, hogy a mágiám túl hatalmas a testemhez és túl erős az akaratomhoz képest.

Végül az ereimben tomboló vihar kitör a csapdájából.

– Áruld el! – dübörög a hangom, és az erőm végigsöpör a helyiségen. Az étkezőasztalunk végigcsúszik a padlón, a székek felborulnak. Az üst fölött lógó evőeszközök átrepülnek a szobán, és durván megmunkált kőtányérjaink a túlsó falnak csapódnak.

Anyám erejének tanúbizonysága, hogy a mágiám erejétől csupán hátratántorodik kissé. Sötét varázslatom anyám köré tekeredik. Ténylegesen látom, mint tintafeketén gomolygó füstcsíkokat.

Amint rászabadítom az erőmet a szobára, meglazul rajtam a szorítása. Végre képes vagyok tisztán gondolkodni.

A dühömet felváltja a rémület. Még sosem beszéltem így anyámmal. Soha nem eresztettem ki a mágiám irányítását a kezemből, bár ezelőtt még sosem éreztem az erőmet ennyire hatalmasnak.

Még mindig látom magam előtt a varázslatomat. Anyám nyaka köré fonódik, és a bőrébe szivárog.

Rám tör a hányinger, ahogy megpillantom megfeszülő torkát.

Mit tettem?

…Hát nem tudod?…

…Nem érzed?…

…Megigézted, hogy válaszoljon…

Az istenek verjék meg. Most már érzem, mint egy láthatatlan végtagot. A varázslatom belevájja magát anyám húsába, kikényszerítve belőle a titkot.

Valami megvillan a szemében, valami borzongató, valami, ami kísértetiesen hasonlít a félelemhez.

A félelemhez tőlem.

Remegő torokkal küzd a kibuggyanni készülő szavak ellen. Ám végül alulmarad.

– Az apád Galleghar Nyx.

MÁSODIK FEJEZET
Az Árnyékkirály

Kétszázötvennégy évvel ezelőtt

– Jönnek. – Anyám becsapja a barlangunk ajtaját, ahogy beviharzik a házba.

– Kik? – csukom be a könyvet, amit éppen olvasok, és lecsúsztatom a bokámat az asztal széléről. Nem lenne szabad felrúgni a lábamat az asztalunkra, és más esetben anyám le is szidna érte, ma azonban fel sem tűnik neki.

– Apád emberei.

Riadtan nézek anyámra, ahogy megragadja a karomat, és az otthonunk hátsó zugai felé rángat, ahol a hálótermeink sorakoznak. A házunk minden szobájának van egy ajtaja, vagy mesterségesen kialakított fala, ami elzárja a mi életterünket a mögötte húzódó barlangoktól. Arestys központja alatt üregek labirintusa húzódik, ami szinte a sziget teljes hosszán átível. Még én sem ismerem kívülről a teljes barlangrendszert, pedig az egész életemet benne töltöttem.

– Miért jönnek ide a király emberei? – kérdezem az izgalomtól elmélyülő hangon.

Uralkodj az érzelmeid felett, mondom magamnak, bár anyám hangját hallom a fejemben. A tündérek számára a hatalom és az érzelmek elválaszthatatlanok egymástól. Ha elveszíted az irányítást az egyik felett, akkor a másik is követi.

És ha a király emberei közelednek, nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem az irányítást.

Mióta anyám három évvel ezelőtt bevallotta, hogy apám nem más, mint Galleghar Nyx, az Éjszaka zsarnok Királya, minden álmot feladtam magamban, hogy valaha is közelebb kerülhessek hozzá. Jobb fattyúnak lenni, mint az ő fiának.

Galleghar Nyx egy befolyásos tündér. Egy kegyetlen és hatalmas tündér. Az a fajta, akiről azt reméled, hogy sosem figyel fel rád.

– Valaki látta a szárnyaidat – szólal meg anyám.

Nyelek egy nagyot. Az én jellegzetes, elátkozott szárnyaimat. A tündéreknek nem szokott karmokban végződő szárnya lenni, mint a sárkányoknak és démonoknak. Sőt, a tündérek csupán egyetlen csoportja osztozik ezen a tulajdonságon: a királyi vérvonal.

Az a balsors ért, hogy apám szárnyait örököltem.

– Biztosan jelentették – folytatja anyám.

Félelem telepszik a gyomrom mélyére. Ez az én művem. Az elmúlt három év során rejtve tartottam a szárnyaimat, de olykor még az én jól begyakorolt önuralmam is meginog.

– Bocsáss meg – nyögöm, ahogy beletúrok fehér hajamba. A szavak üresen csengenek. Akkor kérsz bocsánatot, ha hibázol, de ez annyival több egy egyszerű baklövésnél.

Túl sokszor kerestem a balhékat, és túl sok csinos lány után futottam. Pontosan azokkal a dolgokkal provokáltam magam újra meg újra, amik a felszínre csalogatták a szárnyaimat.

És ott volt az a falusi lány a múlt héten… ő meglátta őket. Látta, és szinte rohant, hogy elmesélje a falu öregjeinek. Csak úgy sikerült megálljt parancsolnom neki, hogy alkut kötöttem vele: egy holdsugárból és meteoritszívekből készült karkötő a hallgatásáért cserébe.

Lehet, hogy nem varázsolhatok, de az alkudozásban jó vagyok.

Így hát addig duruzsoltam a holdnak történeteket a napról, amíg meg nem osztotta velem egy kevés fényét, a kozmosznak pedig hagytam, hogy megízlelje a lényem esszenciáját, a szívekért cserébe. Négy napomba tellett, de megszereztem a parasztlánynak azt a mennyei karkötőt.

Láthatóan mindezt a semmiért. Biztosan elmondta valakinek abban a négy napban, amíg teljesítettem az alku rám eső részét. Végül is nem mindennap botlik az ember az Éjkirályság trónörökösébe.

– Ne kérj elnézést azért, aki vagy – jelenti ki most anyám, nem engedve, hogy vállaljam a felelősséget valamiért, ami nyilvánvalóan az én hibám. A szobájába rángat, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Még mindig ébredezik az erőd? – vált témát.

Bólintok. Már a szárnyaim megjelenése előtt is erős voltam, és ugyan a mágiám jelentős részére aznap éjjel tettem szert, a varázslat azóta is egyre csak gyarapszik bennem.

Anyám egyszerre büszke és aggodalommal teli pillantást vet rám.

– Fiam, te már most is erős vagy. Ahhoz még nem eléggé, hogy elmenekülj apád karmai közül, de egy napon… egy napon talán pont azzá válsz majd, amitől retteg.

Fogalmam sincs, hova tegyem a szavait. Bármikor máskor büszkeségtől dagadna a mellem a bókjai hallatán, de e pillanatban… úgy megülik a gyomromat, mint a romlott hús.

Elereszti a kezemet, és a rozoga ágyához lép. Félretolja, és az alatta feltáruló padlót bámulja. Követem a tekintetét, és az egyenetlen, sziklás felszínt fürkészem. Néhány porcicától eltekintve nem látok semmit.

Kinyújtja a kezét, és elmotyog néhány szót az orra alatt. Feláll a szőr a karomon, ahogy megérzem a belőle kiáramló mágiát. A talaj felragyog, mint egy délibáb, azután eltűnik, hatalmas gödröt tárva fel maga alatt. És a gödörben pedig…

– Anya…?

Átszellemülten bámulom az érmék hegyét, amik csordulásig megtöltik. Van ott néhány réz, néhány ezüst, de legtöbbjük arany. Közöttük elszórva csiszolatlan drágakövek hevernek, olyanok, amelyek a szívveréssel együtt lüktetnek.

Lapis viventem. A bölcsek köve.

– Mi-mi ez az egész? – hebegem.

Sokkal több pénz van itt, mint amennyit egy írnok keres. Bármit csinált is eddig, az nem csak Arestys történetének lefirkantása volt.

Anyám a kincset fürkészi.

– A tiéd – közli, és rám emeli a tekintetét.

A szavai úgy hatnak rám, mintha ütést mértek volna a mellkasomra. Azért gyűjtögette ezt a rengeteg pénzt… hogy nekem adja?

A fejemet rázom. A tündérek nem adnak efféle ajándékokat, legalábbis hátsó szándék nélkül nem. Még a saját vérüknek sem.

Mintha átkozott mágia lenne.

– Nem fogadom el.

– De igen, fiam – mondja –, az örökséged többi részével együtt.

Összevont szemöldökkel meredek rá. Több is van?

Ő állja a tekintetemet.

– A titkaim.

Kalapál a szívem, és bármit készül is mondani, én nem akarom hallani, hiszen a titkok megtartása csak egy lélekre vár.

Összeszorítom a szemem, és újra meg újra megrázom a fejem. Belegondolni sem vagyok hajlandó abba, mit jelenthet, hogy megszegi egyik legalapvetőbb szabályát. Hogy nekem adja az örökségemet. Ez egy baljóslatú szó.

– Desmond – mondja, ahogy megérinti a vállamat és finoman megráz –, hol van a férfi, akit neveltem? Most erősnek kell lenned a kedvemért.

A szemem felpattan a szavai hallatán, és némán könyörgöm neki, hogy ne lépjen rá erre az útra, de tudomást sem vesz rólam.

– A Napkirály tartozik nekem egy szívességgel. Fogd ezt a pénzt, és vásárolj magadnak menedéket.

Menedéket? A Nappal Királyságában? Arra kényszerítve, hogy soha többé ne lássam az éjszakát?

– Ha nem fogadja el a pénzedet, mondd azt neki, hogy Larissa Flynn és Galleghar Nyx fia vagy. Mutasd meg neki a szárnyaidat is, ha szükséges. Akkor nem fog visszautasítani.

– Csak ha te is velem jössz – mondom. Mert úgy tűnik, ez a csapda: juss biztonságba, de hagyd hátra anyádat. Ezt nem fogom megtenni.

A tenyerébe veszi az arcomat.

– Nem lehet, fiam. Én már jó ideje megvásároltam a sorsomat.

Hunyorogva felé sandítok, mert nem értem, miről beszél.

– Jól figyelj – mondja –, mert csak egyszer van időm elmondani. Nem szerettem apádat. Soha – magyarázza.

Ahogy a szavak elhagyják a száját, kővé dermedek. Annyiszor elképzeltem már, hogy rákérdezek nála: hogyan került apám karmai közé. Képtelen voltam felfogni, hogy az én éles eszű, tisztességes édesanyám hogyan szerethette az Árnyékkirályt, a férfit, aki halmozta a feleségeket és gyerekeket mészárolt le.

– A nevem valaha Eurielle D’Asteria volt. Egykor a király kémje voltam – vallja be.

Anyám? Egy kém? Ráadásul egy olyan, akit más néven ismertek?

A titkok megtartása csak egy lélekre vár. Találó mottó egy kém számára.

– Nem közvetlenül neki feleltem – folytatja –, ezért sok évtizeden át nem találkoztunk szemtől szemben. Csak akkor kerültünk kapcsolatba egymással, amikor meghiúsítottam egy merényletet a király ellen.

Anyám megmentette a király életét. Ez a felfedezés keserű ízt hagy maga után a torkomban. Még a gnómok is érdemesebbek a megmentésre, mint az a szörnyeteg, aki a birodalmunkat uralja.

– Galleghar meghívott a palotájába, hogy személyesen tüntessen ki a hőstettemért. – A tekintete a távolba réved. Megrázza a fejét. – Tudhattam volna, hogy nem lenne szabad elmennem, mégis megtettem. Aznap kémként érkeztem meg arra a találkozóra, de a végére megfosztottak a címemtől és feladataimtól, és a háremébe küldtek.

Felszalad a szemöldököm.

– Miért? – kérdezem hitetlenkedve. Az olvasmányaim alapján a tündérek nem választanak társat egyetlen nap leforgása alatt. Egyesek évszázadokon át kerülgetik egymást, mielőtt megállapodnának.

Anyám megvonja a vállát.

– Sosem árulta el nekem.

Szóval apám elszakította őt az életétől, és arra kényszerítette, hogy az övé legyen. A gondolatra hideg futkos a hátamon.

És én ennek az egyesülésnek a terméke vagyok.

– Sok évig voltam vele. Sok hosszú, magányos évig. Amíg, egy napon, megváltoztak a dolgok. Galleghar nem sok szabadságot enged az ágyasainak, ám egy ritka alkalommal a palota falain kívül jártam, egy vándor vásáron, amikor egy jósnő elárulta nekem a jövőm egy szeletét.

Anyám szünetet tart.

– Azt mondta: „A kétségbeesés órájában tudni fogod, mitévő légy, és a világ hálás lesz majd érte.” El is feledkeztem a szavairól, addig a napig, amikor kiderült, hogy terhes vagyok. Csak ekkor tértek vissza hozzám. És igaza volt, tényleg tudtam, mit kell tennem. Évszázadokat adtam el az életemből, hogy megszökhessek, és végül elmenekültem a király palotájából, egyenesen az orra elől. Idejöttem, és azóta is itt vagyok.

Anyám évszázadokat adott el az életéből?

A tenyerébe veszi az arcomat.

– Így hát, fiam, láthatod, a sorsom már jóval a mai nap előtt eldőlt.

A szívem egyre jobban összeszorul. Úgy képzelem, hogy így érezheti magát egy csillag, mielőtt kihunyna; mintha minden, amit szeret, és minden, ami valaha volt, befelé szorítaná, és kipréselné belőle az életet.

Megrázom a fejem a keze között. A szemem szúrni kezd, de még mindig túlságosan sokkos állapotban vagyok, hogy képes legyek teljesen feldolgozni anyám mondandóját.

Közelebb húzza magához az arcomat.

– Rejtsd el a szárnyaid, uralkodj az indulataidon, és tanulj meg mindent a világról, amit csak lehet, kezdve az ellenségeiddel – leheli. – Ne bízz senkiben, és mindenekelőtt: ne oszd meg a titkaidat!

Kétszázötvennégy évvel ezelőtt

Anyám még mindig az arcomat cirógatja, amikor lépések dübögésének visszhangját halljuk, ahogy végigmasíroznak a barlangokon.

Vad tekintettel meredünk egymásra.

Apám csatlósai megérkeztek.

– Van egy zsák az örökséged között, amit megigéztek, hogy mindent képes legyen magába rejteni. Amíg feltartom a katonákat, szedd össze, amit csak tudsz, aztán tűnj el. – A szobája hátsó felében álló ajtó felé biccent, amelyik a házunk mögött kanyargó alagutak labirintusába vezet.

A fejemet rázom.

– Csak ha te is velem jössz – erősködöm hajthatatlanul.

– Desmond – mormolja halkan –, te egy király fia vagy. Egy zsarnok királyságának törvényes örököse. Életben kell maradnod, nem csupán a saját érdekedben, vagy az enyémben, de a birodalom érdekében is. Érted, ugye?

– Elég! – kiáltom rekedten, mert persze hogy értem, de nem akarom érteni.

Anyám elereszt, és a hálószobájából a nappalinkba vezető ajtó felé terel.

– Szeretlek, fiam. A sötétség végezetéig szeretni foglak.

A szívem hevesen kalapál.