Kayvion Lewis
Thieves’ Gambit

Első
fejezet

Egy Quest senkiben sem bízhat – legfeljebb egy másik Questben.

Amikor egy Quest, történetesen Mama Quest, arra kér, tekeredjem perec alakú spirálcukorrá egy szekrénykében, ami olyan kicsi, hogy törvénytisztelő ember még a kutyáját se tartaná ekkora ketrecben, bízom abban, hogy jó oka van rá. Legalábbis, amit épp ellopni készülök, az mindenképp megéri.

Ha normális ember lennék, mostanra már teljesen elzsibbadtak volna a lábaim. Valószínűleg anya intenzív ügyességi gyakorlatai jól jöttek ahhoz, hogy könnyen boldoguljak egy ilyen feladattal.

Már vagy három órája kuporogtam a kastély egy félreeső zugában, és a kamu-Instámat pörgettem. Az utóbbi hónapokban kolis Insta-oldalakat kukkoltam, ami könnyebben okoz függőséget, mint a Netflix koreai sorozatai.

Amikor éjfél körül 20 százalék alá esett az aksim töltöttsége, abba kellett hagynom. Anya figyelmeztetett, nehogy piszlicsáré dolgok miatt ne kapjam meg az üzeneteit – eléggé felhúzná magát. Így hát kesztyűs ujjaimmal dobolgattam, míg csak fel nem villant a képernyő.

Figyelem: Rosalyn Quest, Gambit meghívó

Nem sms, és nem is anyától – egy e-mail? Az egyik nyári tornaprogramtól írtak volna vissza? Vagy a pompomlányversenyről? Néhány nappal ezelőtt éjszaka egy csomó gimiseknek szóló program szervezőjének írtam e-mailt, akkortájt a házunkat éreztem a létező legmagányosabb helynek, és eléggé csábított a gondolat, hogy néhány hetet egy kampuszon töltsek velem egykorúakkal. Ez idáig egyik sem méltatott válaszra. Már azon aggódtam, nehogy tüzetesen átnézzék az iratokat, mert elég sietősen hamisítottam őket a jelentkezéshez.

Egy sms érkezett, még mielőtt feloldhattam volna a képernyőt. Ezúttal anya volt. Mintha csak megérezte volna, hogy mire készülök rányomni, és virtuálisan rácsapott volna a kezemre.

Te jössz.

Az e-mailnek várnia kellett.

Óvatosan kinyitottam a szekrényke ajtaját: ujjaimat alácsúsztatva megemeltem, hogy levegyem a súlyt a zsanérokról, és ne nyikorogjanak. Egyszerű trükk, hamarabb megtanultam, mint hogy le tudtam volna írni a nevemet. Gyorsan kikukucskáltam.

A folyosó kihalt volt. Anya megfigyelései szerint ez a szárny jobbára üresen állt; ő és a többi szolgáló az ideje java részét a másik szárnybéli magángalériában töltötte vázák fényesítgetésével. Itt kicsit lazább volt a biztonság.

Szobákon haladtam át, melyekben érintetlen baldachinos ágyak, ritka könyvszekrények és terítő nélküli asztalok álltak. A mozdulatlan csend már-már nyugtalanítólag is hathatott volna, de nem voltak számomra idegenek a kihalt házak. Ha elég hosszan pislogok, akár azt is hihettem volna, hogy otthon vagyok a saját családi házunkban, Androsban.

A bemagolt tervrajzokat követve átvágtam az első szint szalonján, ahol egy tekintélyes méretű komódon sorakozó képkereteken akadt meg a szemem. A többi teremben nem volt semmi, ennyire személyesnek mondható tárgy.

Kézbe vettem a legtávolabbi képet. Sugárzó arcú iskolás gyerekek pózoltak egy vörös téglás épület lépcsőjén. Az alsó sarokban takaros fekete felirat állt: gólyaévfolyam.

Emlékek. Kapcsolatok. Magát a képet ellophatnám, de ezeket nem. Ezeket magamnak kell megszereznem. Távol otthontól. Távol anyától.

Halk neszt hallottam, amitől megdermedtem.

Visszatettem a képet, és elrejtőztem a kanapé mögött. Leguggoltam, majd elővettem a választott fegyveremet. A Quest család nem az a pisztolymániás típus – túl hangosak. Anya egy kést hord magánál, nagyinak pedig – saját elmondása szerint – valaha volt egy teljes fecskendőgyűjteménye, amelyekből úgy adagolta a gyorsan ható nyugtatókat, akár egy ötcsillagos séf a fűszereket.

Nekem sosem volt gyomrom ahhoz, hogy pengét – vagy akár tűt – bökjek valakinek a húsába, így a meteor karkötőt választottam. A láncszemek épp akkorák, hogy könnyedén a csuklómra csavarhattam, majd a kemény fémből készült, cseresznye méretű utolsó darab a középső ujjamon hordott mágneses gyűrűbe pattant. Sokkal könnyebb átvinni az ellenőrző pontokon, mint a pengéket, és az én kezemben éppoly hatékony, ha nem is annyira végzetes.

A ritmusos hang egyre közeledett.

Még hogy üresen állt ez a szárny.

Ahogy hátráltam, hogy a láncomat a közeledő nyakára tekerjem, nevetésben törtem ki. A valaha volt legszebb macska ugrott fel a kanapé tetejére. Egy sziámi, homokszínű bundával, mancsai olyanok voltak, mintha hamuba lépett volna, pofájáról pedig az sejlett, hogy ha így tett, akkor azt előzőleg alaposan meg is szaglászta. Élénkkék szemeivel rám pislogott, majd a szőnyegre ugrott, és dorombolva a lábaim közé fészkelte magát.

Visszacsavartam a karkötőt a csuklómra, és megvakartam a füle tövét. Nyávogott, majd hanyatt fordult; talán egy egész hónapra boldoggá tettem.

Gyerekkoromban, ha anyát távolra szólította a munka, állat-örökbefogadásról szóló vlogokat böngésztem. Ez még jóval azelőtt volt, hogy megértettem volna, senki nem maradhat meg nálunk anélkül, hogy Quest-vér csörgedezne az ereiben – még egy állat sem.

A sziámi macskák azért népszerűek, mert aranyosak, viszont elég rosszul viselik a magányt; társaság nélkül idejekorán elpusztulhatnak. Az volt az érzésem, hogy ennek a magányos kastélynak a tulajdonosa sem fáradt sokat azzal, hogy macskájának barátot szerezzen.

Ahogy továbbindultam, a macska követett, farka boldogan járt jobbra-balra. Odébb lökdöstem. Akármilyen aranyos is, egy macskaféle hurcolászása nem szerepelt a tervben. Megfordultam, és futni kezdtem. A következő termet egy franciaajtó választotta el a legutolsótól. Gyorsan becsuktam, mielőtt a macska átjött volna rajta. Szívszorítóan nyávogott, aztán elszaladt.

Miután odébbállt, újra kinyitottam az ajtót, nehogy a biztonságiaknak feltűnjön a változás. A mentális térképem egy szobába vezetett, ahol a függönyöket teljesen széthúzták. A kenyai csillagok és a hold épp elég fényt adott ahhoz, hogy megfigyelhessem a szoba berendezését. Ízléses bútorok. Szemrevaló falfestmény. Egy soha senki által nem használt ágy. Újabb szellemszoba.

Az éjjeliszekrényen magányos váza állt.

Qianlong-korszakbéli porcelán, 1740 körüli. Piaci értéke: irreleváns számomra. Az egyetlen, ami számított, az volt, mennyit ajánlott megbízónk, hogy riválisa gyűjteményéből átkerüljön az övébe. Egy héttel ezelőtt még a kastély másik szárnyában, a magángalériában volt kiállítva.

Aztán anya elhelyezkedett itt mint szobalány.

Azonnal nekilátott a kirakósnak. Darabról darabra csempészte be és illesztette össze a váza másolatát. Egy olyan ügyes ember számára, mint anya, gyerekjáték volt az igazit kicserélni a hamisítvánnyal. Sajnálatos módon a tulaj – teljesen jogosan – aggódott az esetleges lopások miatt. A biztonságiak mindennap átkutatták a távozó személyzetet. Anya házon belül mozgathatta a vázát, de kivinni esélye sem volt.

Így ez a feladat rám várt.

Kihúztam az ágy alól a tokot, melyet anya odakészített. Párnázott bélése tökéletesen védte a tárgyat a rázkódástól. Egy jó tanács: ha nincs esélyed rá, hogy épségben kividd a portékát, ne is bíbelődj vele.

Ahogy megemeltem, valami megcsörrent a vázában. Megfordítottam, és egy gyémántfüzér pottyant a tenyerembe. Elkerekedett a szemem. Anyának annyi teniszkarkötője van, hogy ha mindet felvenné, a Marsról is látszana. Ha megkérdezném, miért lopja el, csak annyit felelne: „miért ne?”.

A tok oldalsó zsebében egy lézermutató volt. Sugarát az ablak oldalsó mozgásérzékelőjére irányítottam. Érdekes tény a mozgásérzékelőkkel kapcsolatban, hogy a legtöbbet akár egy Amazonról rendelhető ötdolláros lézermutatóval is ki lehet játszani. Csak akkor riasztanak be, ha valami megszakítja az általuk érzékelt fénycsóvát, így hát tettem róla, hogy mindig ott legyen a csóva, és mindvégig az érzékelőre világítottam, amíg kicsusszantam az ablakon. Az egyszerű dolgok működnek a legjobban. Nehezebb dolgom lett volna, ha beszögelik az ablakot. Persze csak egy kicsivel.

Alig egy perc múlva már az ablakpárkányon voltam, akárcsak Póklány. A tokot a combom közt szorítottam, és már zártam volna be az ablakot, amikor valami berontott a szobába.

Valami, ami kétségbeesetten ki akart jutni.

A macska suhant el mellettem, egyenesen a pázsitra ugrott. Ügyesen landolt – végtére is, macska. Hála az égnek, még mindig az érzékelőn tartottam a lézert, máskülönben jókora bajba kevert volna.

Véghetetlenül nyávogott, könyörgött, hogy menjek le hozzá játszani. Kitartó egy jószág, kétség sem fér hozzá.

Becsuktam az ablakot, és a téglafalra szerelt kamerát figyeltem, mely a pázsitot pásztázta. Tíz másodpercem volt, hogy kiiktassam, mielőtt rám irányult volna. Ilyenkor nincs idő finomkodásra. Kitéptem a falban húzódó vastagabb kábelt. A kamera félúton megállt, és várta, hogy valaki egyszer majd megjavítsa. Abban reménykedtem, az az egyszer csak távozásom után érkezik el.

A macska még mindig őrülten nyávogott.

– Rendben van, jövök – mondtam.

Hiba volt beszéltem a macskához, mivel a kamera nem csak képet rögzít – anya megadta a modell számát, így még korábban megnézhettük a jellemzőit –, alighanem hallott is engem.

Leugrottam. A macska újfent a lábamhoz dörgölőzött. Hogy állhattam volna ellen? Felvettem a szabad karomba, és hagytam, hogy a mellkasomhoz bújjon.

Gyorsan a rendezett sorban álló fűnyíró traktorok felé vettem az irányt, hogy kivárjam a reggelt. Az ülés alá épített négyszer kettes tároló, melyet közvetlenül a motor fölé és a trágyaszóró mögé szereltek, épp megfelelő lesz a következő néhány órára.

A horizontra néztem. A szavanna hullámzó füve és a bozótfüzek összeértek a csillagok pettyezte éggel. Az ilyen pillanatokban értettem meg, miért is szerelmes a családom ebbe a világjáró munkába, immár három generáció óta.

De sajnos nem csak csillagos égboltból és hűsítő szellőből állt ez a munka.

– Tudod, hogy nem vihetlek magammal. – A macska halk kattogó hangot hallatott, ahogy végigsimítottam a farkán. – Hiába nézel ki nagyon cukin, tudod?

Nyávogott egyet, és – biztos csak én képzeltem, de – olyan volt, mintha azt kérdezné: „komolyan beszélsz?”. Letettem a földre, és félrelökdöstem a trágyászsákokat, mielőtt behajtogattam magam a szűk helyre, szorosan magamhoz ölelve a tokot. Minden benzintől és penésztől bűzlött. Ez van. Anya azt mondaná, gondoljak egy új laptopra. Esetleg egy ötszáz dolláros frizurára. Vagy olyan egyedi cipőkre, melyeket valószínűleg úgyis csak ő és nénje látnának rajtam.

A helyükre húztam a trágyászsákokat, de a macska talált egy szűk nyílást közöttük, amin befurakodott. A mellkasomon fekvő tok tetejére telepedett, és egyre csak dorombolt és nyávogott.

– Szeretnéd, ha téged is ellopnálak, igaz?

Megnyalta az arcomat. Végtére is maradhat. Egy darabig legalábbis. Vajon mennyi idő alatt tűnne fel a gazdájának, ha tényleg ellopnám?

Egyszer csak egy fénypászmára lettem figyelmes. Vagy talán kettőre? Valaki járőrözött a gyepen. Korábban, mint vártam… Valami mégis beriasztott volna? Észrevették a kamerát?

A macska dorombolása úgy hangzott, mint egy ventilátor. El akartam hallgattatni, de mégis, hogy lehet elhallgattatni egy macskát?

Sikerült letekernem a karkötőmet. A léptek közeledtek felém. Hogy a fenébe kászálódhatnék ki olyan gyorsan, hogy rájuk vethessem magam?

Francba.

– Nala… – szólongatta hangosan egy férfi, miközben üvegben rázkódó macskatáp hangja hallatszott. – Hol vagy, te kis taknyos?

Duplafranc.

Megpróbáltam kituszkolni Nalát, de egyre csak kapaszkodott a tokba, és nem hagyta abba sem a dorombolást, sem a nyávogást.

Hirtelen eszembe jutott valami a sziámi macskákról. Hogy nincs náluk hangosabb macskafajta.

– Hallom már – mondta egy másik férfihang. – Hogy juthatott ki?

Az előző hang visszamorgott.

– Gőzöm sincs. Ez a hülye macska mindig el akar szökni. Be fogjuk dobozolni, amíg a főnök visszaér.

Minden porcikám arra vágyott, hogy Nala elhallgasson. Miért nem szökött el egyszerűen, amikor kijutott az ablakon? Ennyi idő alatt messzire juthatott volna. De a gondolat, hogy napokig, esetleg hetekig dobozba lesz zárva, megváltoztatta a véleményem. Ha csendben tudna maradni, magammal vinném. Teszek rá, mit gondol róla anya.

De nem tudott csendben maradni.

A férfiak pedig közeledtek.

Bocsánat, Nala. Kitekeredett karral a farzsebembe nyúltam, és elővettem a lézermutatót. A tokra irányítottam a kis vörös pöttyöt, a macska szemei azonnal kitágultak, izmai megfeszültek. Macskareflexek bekapcsolva. A zseblámpák fényei egy pillanatra elfordultak a fűnyírókról, én pedig – a vártnál vacakabbul érezve magam – ráirányítottam a lézert a kastély falára. Nara nekilódult, és a fényfolt felé iramodott, ezzel egyenesen üldözői látóterébe került.

– Megvan! – Nala kétségbeesett fújása betöltötte az éjszakát. Pokoli harcot vívott, de eleve vesztes helyzetből.

A zseblámpák fényei elhalványultak. Minden eltűnt, csak az én halk szuszogásom maradt.

Nem vagyok büszke arra, amit a macskával tettem, de meg kellett tanulnia, hogy tényleg nem bízhat senkiben.

Második
fejezet

Anya legelső mondata egy meló után sosem az volt, hogy „Jól vagy, Ross?”. Azzal indított inkább, hogy: „Megszerezted?”.

Előkecmeregtem a fűnyíróból, egyenesen anya lába elé. Nem számított, hogy majdnem hulla voltam a kimerültségtől, és az sem, hogy majdnem belefulladtam a füstbe az utóbbi fél órában, mióta járt a gépezet. Jól voltam. Ha életben voltam, és vele voltam, akkor jól voltam. Csak a cél számított.

– Nézzenek oda, az én csodás, példamutató kislányom – mondta anya, és felpattintotta a tokot, hogy megvizsgálja a szerzeményt. Aligha emlékeztetett valódi önmagára a kerti munkás jelmezében; meglehetősen távol állt megszokott szigeti vagány kinézetétől, még akkor is, amikor előhalászta a teniszkarkötőt, és a csuklójára csatolta.

Felsóhajtott, és nézte, hogyan jár táncot a reggeli fény a gyémántokon. Meg kell hagyni, illettek anyához a gyémántok. Afféle tündöklő szépség volt. Hosszan ívelő, ízléses műszempillák. Széles csípő és vékony derék, melyet szívesen kihangsúlyozott – az én vékonyka alkatom szöges ellentéte. Stílusa elég drámai volt, noha nem az a bundás, tűsarkús fajta, de ahhoz elég, hogy ha olyan helyre mentünk, ahol odatehette magát, mindig utánafordultak.

Ebből fakad a gyémántok iránti szenvedélye is. Szüksége volt mindenre, ami még csillogóbbá tehette.

Anya egy gyors puszit nyomott a homlokomra. Frissen vágott fű és benzin szagát árasztotta; én minden bizonnyal ennél rosszabb dolgokét.

– Példamutató, akár csak az anyukája – mondtam, mert tudtam, hogy imádja hallani, majd felhuppantam a vezetőülésbe, úgy, hogy neki is maradjon némi hely. Elégedett mosollyal (mely inkább szólhatott a bóknak, semmint a jól végzett munkának) meglódította a fűnyírót, és elindultunk a birtok határa felé, ahol egy dzsip várt vízzel és légkondival, ami pillanatnyilag elég volt ahhoz, hogy hálából felzokogjak miatta.

A kocsi légbefúvójához nyomtam a homlokom.

– Legközelebb hűvösebb helyre megyünk. – Anya a dzsip kormánykereke mögül figyelte a hideg levegő iránti rajongásomat. – Talán Dél-Argentínába, esetleg az Alpokba, hm?

– Hisz még csak most végeztünk egy melóval. Nem beszélve a Boschertekről. – Azt hallottam, nem voltak elragadtatva legutóbbi dániai és olaszországi munkáink miatt, melyekkel megakasztottuk nem hivatalos igényüket az európai csúcskategóriás tolvajpiacra. A családokhoz kötődő tolvajbirodalmak világában mindig csak egy csúcsragadozó lehet. Na jó, kontinensenként egy.

Rávettem magam, hogy hátradőljek, és töltőre raktam lemerült telefonomat. Anya a sanda tekintetéből ítélve nem helyeselte. Egy beszélgetés közepén voltunk, rá kellett volna figyelnem.

– Tiszta szerencse, hogy hamarabb kapnának el divatékszerek ellopása miatt, mint hogy amiatt kéne aggódnunk, mit akarnak a Boschertek. – Fenyegetően felhúzott szemöldökkel rám nézett, úgyhogy megkapta a bólintásomat, amit annyira akart.

Hirtelen eszembe villant valami:

– Úgy értem, ha azt szeretnéd, hogy több európai melónk legyen, jó lenne, ha valaki hálózatot építene arrafelé. Talán elmehetnék oda tanulni egy időre, fedősztorinak éppen megtenné, nem jó ötlet?

Nem mertem szusszanni sem. Talán simább módszerek is vannak az elszakadás lehetőségének újratárgyalására. Egész életemben nem voltam sehol anya vagy nénje nélkül, márpedig rengeteg helyen jártam. Azt gondoltam, amikor néhány hónapja betöltöttem a tizenhetet, mivel más bahamai gyerekek ilyenkorra már befejezik a gimit, anya kicsit kevésbé lesz velem… ilyen.

– Hm. Szerintem nem jó ötlet. – Anya egyenesen előrebámult az útra és a szavanna füvére. Vártam, hogy bővebben kifejse. Mondjon valami indokot, ilyesmi. Ehelyett azt mondta: – Ha hazaértünk, lustálkodunk, és vacak filmeket bámulunk egy héten át, hm, kicsim?

Mosolyt erőltettem az arcomra.

– Jól hangzik.

Elégedetten egy lejátszási listára bökött a telefonján, és feltekerte a hangerőt. Az én telóm is felvillant. Egy e-mail. Az egyik nyári programtól.

Eltakartam anya elől, úgy olvastam.

Kedves Rosalyn,

Köszönjük, hogy jelentkeztél a Profi-Torna Nyári Táborba. Szeretettel fogadnánk a második turnusban (július 1–28.), de ha nem késő, jelezni szeretnénk, hogy az első turnusban (jún. 2–29.) is van még egy helyünk. Országos hírű programként nagy izgalommal tekintünk minden nyár elé, amikor több tucat tehetséges fiatal sportoló látogat el hozzánk, hogy hasonló érdeklődésűekkel kössenek barátságokat. Reméljük, hogy csatlakozol hozzánk, és részese leszel ennek az egyedülálló élménynek.

A levél többi része szállásról, díjakról és kapcsolattartásról szólt. Minél többször olvastam el, annál nehezebben uralkodtam az arckifejezéseimen. A hamisított irataim és a kamu-versenyeredmények mégis működtek. Ott lehettem volna… akár egy hét múlva, ha úgy akarom. Aznap május 26-a volt.

Nalának el kellett volna menekülnie az őröktől, amikor esélye volt rá. Most ismét raboskodhat. Én nem fogom elkövetni ugyanezt a hibát.

Visszaírtam. Szívesen mennék!

Anya a hangszóróból áradó szöveggel együtt rappelt, és megbökte a vállam, hogy szálljak be én is. Szokás szerint összeszorítottam az ajkam, és eljátszottam, hogy semmi kedvem hozzá, aztán csatlakoztam. Mikor ott tartott a dal, hogy „a csuklómon a jég fényesen ragyog”, kapott az alkalmon, és megpöccintette új karkötőjét. Felnevettem. Máskülönben minden a régi volt. Csak a meló utáni szokásos eufória. Tipikus ő, tipikus én. De ez nem maradhat így örökké. Úgy éreztem, mintha épp kirántani készültem volna a kormányt életem keréknyomából az orra előtt, ő pedig semmit nem vett ebből észre.

Átpörgettem a leveleimet. Hol lehet az az üzenet, amelyet anyáé előtt kaptam? Furcsa. Kivéve, ha nem a személyes fiókomba jött…

Hanem a black box e-mailre; itt kapta a családunk a különféle megbízásokat. Csak a sötét webről hozzáférhető, száz százalékig hackerbiztos és lekövethetetlen – valahogy így magyarázta még anya a nyolcéves önmagamnak. Már ahhoz is külön jelszó kell, hogy elküldhess egy e-mailt. Még sosem kaptam értesítést a black boxszal kapcsolatban. Elvileg nem is kaphattam volna.

Beütöttem az öt egymást követő jelszót.

És ott volt az üzenet. Olvasatlanul. Még anya sem látta.

A szívem a torkomban dobogott. Valaki a black boxba írt, és kifejezetten nekem?

Helló, Rosalyn Quest,

gratulálunk, felfigyeltünk Önre. Ezennel meghívjuk, hogy részt vegyen az idei Thieves’ Gambiten.

A verseny egy hét múlva veszi kezdetét, és terveink szerint két hétig tart majd. Kérjük, vegye fel velünk a kapcsolatot egyeztetés céljából.

A szervezők

Harmadik
fejezet

Thieves’ Gambit. Egy verseny. Néhány nappal később, újra itthon a Bahamákon, amikor a nyári táborba való szökésemmel kellett volna foglalkoznom, még mindig a meghívó szavai csörömpöltek a fejemben, akár a kockák egy Yahtzee-pohárban.

Azt hiszem, még sosem játszottam Yahtzeet. Az éjszakai családi játékok elvesztették a bájukat, amikor anya képtelenné vált abbahagyni a csalást.

Tökéletesen elterelte a figyelmemet az ügyességi edzésemről. Már egy órája voltam az edzőteremben – stresszoldásnak nem utolsó –, próbáltam átlépni az egyik egy négyzetméter területű kockáról egy hétlábnyira lévő másikra. Múlt hónapban sikerült rekordot döntenem: hat és fél láb. Aztán persze anya azt mondta, az én koromban ő már hét és fél lábra is képes volt.

Egyensúlyoztam, behajlítottam a térdemet, és megpróbáltam újra. Abban a pillanatban, mikor a lábam elhagyta a dobozt, tudtam, hogy elszúrtam. Nem volt elég a lendület. A lábfejem a peremhez ért, de a gravitáció elkapott, mielőtt meg tudtam volna tartani magamat. Lezuhantam a szőnyegre.

Felnyögtem, és elfújtam egy hajtincset az arcomból. Árnyék vetődött rám. Jaya nénje meredt le rám, keze széles csípőjén. Bár tíz évvel fiatalabb volt, istenemre, úgy nézett ki, mint anya. Ha hunyorítottam volna, azt hihettem volna, hogy ő néz le rám összevont szemöldökkel és Quest módra összeszorított ajkakkal.

– Mégis mi van veled? – Nem nyújtotta segítségül a kezét. A Quest családban senki sem nyújtotta a kezét.
– Biztosan az ostoba cipőd miatt estél orra.

Lepillantottam az aznapi csukámra. Egyedi Converse Chuck Taylor, a vászonrészen több száz, különös műgonddal hímzett aranyszín levéllel, a gumiperemen ugyanez a minta festve egészen a talpig, hozzájuk illő csillámos arany fűzővel. Eszméletlen egy cipő volt. Nénje ízlése különösen rossz lehetett.

– Ezt személyes támadásnak veszem, nénje. Azt pedig még inkább, hogy azt feltételezed rólam, hogy olyasmit hordanék, amiben nem tudok kellően mozogni. – Úgy beszélt, mintha ufócipőket vagy platformcsizmákat gyűjtöttem volna. Tökéletesen tudtam edzeni a csukámban.

– Akkor mégis mi volt ez? Gyerünk, mondd el nénjének, mi zökkentett ki! – Nénje úgy tett, mintha bosszantaná, hogy meg kell kérdeznie, de menőnek kellett tűnnie minden beszélgetésben, ez mindig is így volt. Mindig akkor jött, amikor szükségem volt rá. Elég folyékonyan beszélt rosalynul ahhoz, hogy tudja, hogy a „Mi van veled   ” üzenetem azt jelentette, hogy valamiről tényleg beszélni akartam vele. És ez a ház egy annyira félreeső szigeten állt, hogy az emberek nappalijában több cucc volt, mint a boltok kínálata. Egy annyira félreeső szigeten, hogy egész nap ülhetünk a kavicsos úton, és több vadkant láthatunk, mint autót. Egy szó mint száz, ebben a házban az anyámon kívül nem túl sok emberrel tudtam szót váltani.

Nénje már itt várt minket, amikor a magángépünk megérkezett.

– Hallottál már valaha a Thieves’ Gambitről? – Ez volt az első alkalom, hogy hangosan kimondtam a nevet, és legalább olyan bizarrul hangzott, mint amilyen bizarrnak a fejemben éreztem. Thieves’, többes szám birtokos eset? Szimpla oximoron. A tolvajok nem járnak össze.

Nénje megfeszült, mintha gyomron vágták volna.

Ezek szerint hallott róla.

Felültem, és az alkaromra támaszkodtam.

– A szervezet meghívót küldött neked?

– Egy hete. Ki mondta, hogy ez egy szervezet? Ismered őket?

– Mit mondtál nekik? Válaszoltál? – Nénje egyáltalán nem törődött a kérdéseimmel.

Elfintorodtam.

– Több eszem van annál, mint hogy gyanús üzenetekre válaszoljak a black boxban. Töröltem az üzenetet, amint elolvastam.

Megkönnyebbült. Mégsem volt akkora az a gyomros.

– Helyes.

– Most én jövök. Mi a franc ez a szervezet, miért tudsz róluk, és én miért nem?

Felpattantam. Nénje, anya és én nagyjából egyforma magasak vagyunk, így a szemébe nézhettem. Eddig csak kíváncsi voltam a dologra, most viszont már tudnom kellett. A családunkban nem lehettek titkok.

Nénje csettintett a nyelvével, próbálta húzni az időt.

– Csak egy csomó hatalomkomplexusos, gazdag idióta, akik minden évben megrendezik a Gambitet. Én csak ennyit tudok róluk.

Ez minden, amit ő tud. Azt akarta mondani, hogy anya többet tudhat?

Abból, hogy kerülte a tekintetemet, arra következtettem, hogy szándékosan nem hozták szóba korábban, ilyenformán minden további információ megszerzése erről a szervezetről kemény dió lesz. Megpróbáltam máshogy.

– És a Gambit az egy…?

Egy pillanatra úgy tűnt, tényleg nem fog válaszolni.

– Egy verseny, egy tolvajverseny. Mint egy privát… törvényen kívüli játék. Egy show. – Hajfonatait átdobta a vállán, és odébb sétált, majd kihalászott egy pár bilincset a ládából, amelyben különféle zárszerkezeteket tartottunk, hogy gyakoroljunk rajtuk.

Követtem.

– Megfagy benned a vér a lehetőségtől, hogy jelentkezem egy illegális játékba, amit valami elit klub rendez?

– Azt mondtam, olyan, mint egy játék. Nem mindegy. Ez nem a Szerencsekerék különkiadása tolvajoknak. – Kivett egy hullámcsatot a hajából, és matatni kezdett vele a bilincsen. – Az alapján, amit hallottam róla, valaki mindig véresen távozik. Már ha távozik egyáltalán. – A bilincs felpattant. A kezem felé tartotta. Öntudatlanul előrenyújtottam karjaimat, és ő rápattintotta az egyik csuklómra.

– Miért játszana ilyet bárki? Gyilkos pénzért, mi?

A tolvajok semmit sem csinálnak ingyen.

– Gyilkos jutalomért, mondjuk úgy. – Nénje megfordított, és a hátam mögött a másik csuklómat is megbilincselte. Ösztönösen átugrottam a bilincsen, mint az ugrókötélen, és kivettem egy hullámcsatot a hajamból. Annyi volt benne, hogy várat építhettem volna belőlük. – Azt mondják, a győztesnek… – folytatta nénje – lehet egy kívánsága.

Felkaptam a fejem.

– Egy kívánsága? Mintha hullócsillagot látott volna?

– A hullócsillagok nem garantálják, hogy teljesül is a kívánság. A pénz igen. – Ujjával csettintett az arcom előtt. – Ne másra figyelj.

Rendben. A bilincs. Belecsúsztattam a hajcsatot, és megéreztem a zárszerkezetet.

Nénje összehúzta a szemöldökét.

– A csat nélkül könnyebben menne…

– Nem fogom eltörni a hüvelykujjamat, nénje. – Az első bilincs kinyílt, és csonttörés sem kellett hozzá. Évek óta próbált rávenni az ízületkificamításra, de nekem semmi kedvem nem volt átlépni ezt a határt.

– Csak az első pár alkalommal fáj – győzködött nénje. Közben kinyitottam a másik karperecet is, és a bilincset az asztalra dobtam. Méregetett. – Nem szóltál anyádnak a meghívóról?

A kérdésében kimondatlanul is ott lappangott a miért. Próbáltam tudomást sem venni róla, a ládák felé mentem, hogy újabb próbát tegyek.

– Eléggé elfoglalt – mondtam. – Már a következő lopást tervezi. Tudod, milyen.

Én meg azt tervezem, hogy néhány napon belül lelépek… Bármilyen érdekes is lehet egy ilyen tolvajjáték, nem engedhettem meg magamnak, hogy elterelje a figyelmemet, ahogy azok a dolgok sem, amelyekbe anya próbált belerángatni. Egy titkos játékban nem szerzek barátokat, egy olyanban meg pláne nem, amelyben szélhámosok vesznek részt.

– Mm-hmm. – Lehet, hogy Nénje tökéletesen ért rosalynul, de én is remekül értek Jaya nénje nyelvén. Fordítás: Próbáld újra.

Felsóhajtottam, és ahelyett, hogy újra felugrottam volna a ládára, leültem. Az edzőterem mindenféle gyakorláshoz használt cuccal volt tele. Széfek, dartstáblák, gyakorlóbabák karfeszítéshez és fojtáshoz, sokdoboznyi kötél mindenféle kibontandó csomóval. De nem csak ez a szoba tükrözte családom tevékenységét: az egész ház telis-tele volt különféle melók trófeáival, amik az évtizedek alatt gyűltek össze a világ minden sarkából. Ötéves korom óta ismerem mindegyik tárgy történetét. Például ott van az a könyv, amit nagyapa lopott el a Kongresszusi Könyvtár egyik polcáról. Aztán az a csendélet? Egészen addig a Louvre alsó raktárában volt, míg Sara dédnéném arra nem járt. Az érmék a tálban, melybe a kulcsokat szoktuk rakni? Nénje vágta őket zsebre Uganda elnökének kabinetfőnökénél. Az egész ház tele megannyi emléktárggyal, sokuk még abból az időből, amikor a többiek is itt éltek. Azelőttről, mielőtt jött volna anya híres összeomlása, melyre azóta sem kaptam magyarázatot, és ami után még a szülei is úgy döntöttek, hogy azonkívül, hogy a munkáik ne keresztezzék egymást, nem érdekli őket semmi vele kapcsolatban. Bizonyos értelemben a trófeák épp azzal voltak elrejtve, hogy szem előtt tartottuk őket; meg amúgy se jár erre senki, aki elől el kellene rejteni.

Az egész rohadt ház egy tolvajparadicsom. Emlékeztető arra, mire is születtem. A meló és a család az a két dolog, amiért mindig is éltem.

Persze nem csak emlékekről és trófeákról szólt ez az élet.

Új, feltörésre váró zárak voltak a hűtőn és a konyhaszekrényeken minden héten. A kocsikulcsok folyamatosan eltűntek, így drótokkal kellett beindítani az autót, ha menni akartál valahova. Arról se feledkezzünk meg, hogy anya gyakran kizárt az összes kütyümből, és csak úgy tudtam megszerezni tőle az új kódokat, ha kilopom a zsebéből. Márpedig kütyük nélkül az élet ezen a szigeten maga a pokol. Anya azt mondja, a családunk azért éli ezt az életet, mert szabad. Kötetlen. Mókás. Meg kell hagyni, a melókra ez néha igaz. De azon kívül…

Nem fér bele még egy év így egyedül, ennyire elszigetelve. Családon kívüli szakmabeliekben megbízni nem pálya. A lehetőségek: bezárva itt maradni, vagy feladni ezt az életmódot, és normális barátokat szerezni. Az utóbbiért cserébe szívesen lemondanék a heti lopások izgalmáról.

Nénje kérdése még mindig ott lógott a levegőben. Miért nem mondtam el anyának?

Csak vállat vontam, és az egyik fonatom végével játszottam.

– Mi lenne, ha tartanék egy kis szünetet a lopkodásban?

– És mivel töltenéd ezt a szünetet? – kérdezte lágyan, mintha a jól megválasztott hangerő és hanghordozás kiszedné belőlem az igazságot.

Összefontam a karomat a mellemen. Nyilvánvaló a taktikája vagy sem, mindenesetre működik. Nénje, talán csak azért, mert fiatalabb volt anyánál, kevésbé volt félelmetes. Talán elmondhattam volna neki a szökési tervemet. Talán előadhattam volna úgy, mintha a család számára is hasznos dolgokat tanulhatnék a kampuszon. Valahogy úgy, hogy ne mondhassák, hogy hálátlanul félredobom a kényelmes, csúcskategóriás családot, melybe volt szerencsém beleszületni. Talán segíthetne beadagolni anyának.

Az előszobán átcsattogó szandálok hangja zavarta össze gondolataimat. Sose feledd – anya mindig figyel. Akkor legalábbis biztosan, ha ugyanabban az épületben tartózkodunk. Kifundáltam a tőlem telhető legjobb választ.

– Egyedül a családomra van szükségem. Mi lenne velem nélkületek?

– Unalom? Szegénység? Hát nem paradicsomi körülmények között élünk a világ egyik leggyönyörűbb szigetén? – lépett be anya totál karibi szerkójában; magas derekú farmert és egy vállat fedetlenül hagyó vörös topot viselt. Még valamit simogatott a telefonján, mielőtt kegyeskedett volna nekünk szentelni figyelmét.

– Miről csacsognak a kicsinyeim? Rémálmokról?

Pisszenni sem mertem. Szerencsére nénje nem tűnt úgy, mint aki el akarja kottyantani a Gambit-meghívást. Onnan lett világos, hogy egyik kezét csípőre tette, és szúrós szemet meresztett anyára; esze ágában sem volt beárulni.

– Ne szólíts kicsinyemnek! Egyetlen lányod van, és az nem én vagyok.

– Ó – gügyögött felé anyA –, dühöng a babácskám.
– Belecsípett nénje arcába, még mielőtt az rá tudott volna csapni a kezére. Tudnivaló, hogy gyerekkorában anya úgy tekintett nénjére, mint az életnagyságú játék babájára. Mikor nénje ötéves volt, anya pedig tizenkettő, anya egy teljes hónapra bebeszélte neki, hogy nem is igazi lány, csak egy játék baba. Huszonhét évvel később még mindig ezzel cinkelte.

Nénje álla megmerevedett, mielőtt elviharzott a helyiségből.

– Nem kéne ezzel szívatnod – mondtam. – Tényleg bántja.

Anya kipiszkált valami piszkot a körme alól, és gúnyosan válaszolt:

– Neked nincs húgod, ezt nem értheted.

Betalált. Nincsenek barátok, nincs apám és nincsenek testvéreim sem. Ebből legalább kettő az ő hibája.

Elnyomtam az utolsó gondolat miatt ébredő bűntudatomat. Nem tisztességes dolog haragudni anyára az egész apa dolog miatt. Sosem volt oda a kapcsolatokért – ennél részletesebben soha nem beszélt a nemi életéről –, így egy spermadonor mellett döntött. A világ összes férfija közül csak ki kellett választania azt a donort, aki néhány héttel a… ööö, hogy is mondjam… minta leadása után meghalt. Egy olyan személy, akinek semmilyen körülmények között nem akadhatok a nyomára, és ő sem bukkanhat fel a donorsága okán született kölyköket kutatva. Anya megesküdött, hogy amikor tudomást szerzett a haláláról, már a harmadik trimeszterben járt, és biztos vagyok benne, hogy ilyesmiben nem hazudna. Akárhogy is, ez egy olyan ügy volt, amit mindig sikerült előásnom a gondolataim közül, ha okot kerestem arra, hogy haragudhassak rá.

Anya a mögöttem lévő ládákra nézett.

– Hét láb?

Mocorogni kezdtem.

– Majdnem.

Biccentett, majd elém állt. Hiába vagyunk egynövésűek, még mindig magasabbnak érezte magát. Ahhoz legalábbis elég nagynak, hogy megöleljen azzal a felkaplak és megforgatlak fajta mackós szorítással, amellyel kisebb koromban szokott. Kókuszos testápoló illata áradt róla, és ettől tényleg újra kicsinek éreztem magamat. Lehet, hogy ez valami pavlovi trükk volt, de az illata és az, hogy a fülem mögött érzem a hajfonatát, megnyugvással töltött el. Ez volt anya. Ha valamire szükségem volt, akkor csak… kérnem kellett tőle, nem igaz?

A nyelvem teljesen kiszáradt. De azért megszólaltam:

– Szerinted is… a Louisiana State University tornaképzése az egyik legjobb az Államokban? Szerintem az ottani hallgatók simán megcsinálják a hét lábat.

Anya megfeszült. Elhúzódott tőlem.

Nem kellett volna megszólalnom.

– Ki vele, Rossie! – nyögte, és nagyon idegesnek tűnt.

– Nem értem, mi ebben a nagy dolog! – tiltakoztam. – Tizenhét vagyok. Minden más tizenhét éves a szigeten ilyentájt megy egyetemre.

– És ezt honnan is tudod?

– Igazad van. Nem tudom, mert nem ismerek senkit! – Hosszú évek verklijének ismert mondatai zsongtak a fejemben. Nem, nem mehetsz át a szomszédba. Nem, nem tanulhatsz a Central Andros gimiben. Nem bízhatunk más családokban.

Oké, ezt megértettem. Nem szabad felfedni az egész tolvajcsalád dolgot, nem lenne okos barátkozni más szigeten élőkkel, és azt is rég megtanultam, hogy soha, de soha ne bízz más szakmabeliben. De ha elmehetnék, ha birkának álcáznám magam a többi birka közt egy teljesen másik országban, ha körültekintő lennék… olyan veszélyes lenne, ha másokkal is találkozhatnék?

– Sok embert ismersz – erősködött anya. – Itt vagyok én és Jaya, valamint nagyi és nagypapa is csak egy telefonhívásnyira van. És ott van még Sara néném.

Vajon leesett neki, hogy mennyire keveseket sorolt fel? Nem beszélve arról, hogy az összes között egyedül én voltam harminc alatti. Karba fontam a kezem.

– Ők nem számítanak. Ők csak család. Nekem ez kevés…

Próbáltam megfékezni magam, de kicsusszant a számon, még mielőtt felfogtam volna, mit is mondok. Anyát fürkésztem. A szája görbülete arról árulkodott, hogy úgy fordította le magának, amit mondtam, hogy te vagy kevés.

– Nem úgy értettem…

Anya az ajkára tette az ujját. Így hát befogtam a számat.

– Rosalyn – kezdte –, a család nem hagy el téged. A család nem hazudik. A családban bízhatsz. Nézd meg, mivel foglalkozunk. Gyakran vágyunk olyasmire, ami másoknak adatott meg. Az emberek úgy játszanak majd rajtad, mintha hegedű lennél, hogy megszerezzék tőled, amire szükségük van. Azok, akiket a barátaidnak hiszel, azok, akikről azt hiszed, bízhatsz bennük, egyszerűen összetörik a szívedet, és hagynak meghalni. Ennél okosabb vagy, kicsikém. És ha mégsem lennél az, akkor itt vagyok én, hogy meghozzam a helyes döntést. Mert szeretlek. Szóval nem mégy te sehová. Nélkülem legalábbis nem. Végeztünk. Eldöntve.

Hát tényleg végeztünk. A szavak kőbe vésve, minden elrendeltetett. Nincs kibúvó. Az én vallomásom már nem számít. Fájdalmasan összeszorítottam a fogaim. Forróság áradt szét a mellkasomban. Nem tudtam mit kezdeni a dühömmel; nem mintha vagdalkozni akartam volna.

Ha volt is B terv, az annyiból állt, hogy csessze meg a véleményét, akkor is megcsinálom, ezt viszont nyugodtan kell véghez vinni, nehogy félrecsússzon valami.

Lehunytuk a szemünket. A válaszomra várt. Kierőszakoltam magamból egy bólintást, ő felragyogott, tapsolt az álla alatt, és mosolygott, mintha semmiség lenne, amit az imént elkaszált.

– Jó kislány. És most: hol van az a csinos fekete hátizsák az arany cipzárral, amit neked hoztam?

Megfagytam. Abba a zsákba pakoltam be a nyári táborhoz szükséges holmijaimat. Már korábban gyanította volna?

– Mittomén, valahol. Miért?

Hezitált.

– Ne utálj túlzottan, de össze kell pakolnod. Szükségem van rád egy hirtelen jött melóban. Ma éjjel indulunk.

– Ma éjjel? Épphogy hazaértünk! – Örültem, hogy nem talált rá a lelépős pakkomra, de ez a fejlemény is elég rossz volt. Az, hogy belerángat egy új melóba, nem illeszkedett a tervembe.

– Nyugalom, kicsikém. Nem cibállak el egy másik kontinensre. Csak ide, a Paradicsom-szigetre. Legfeljebb két nap, és túl leszünk rajta. AirDropon küldöm a részleteket, oké? – Azzal megindult kifelé, mintha már igent mondtam volna.

– De… – nyögtem, mire megfordult. – Mi van, ha lenne valami dolgom?

Anya tekintete elfelhősödött.

– Mi fontosabb dolgod lehetne a családodnál, Ross?

Új tapasztalatok?

Barátság?

Az esély, hogy kitaláljam, akad-e valami fontosabb?

Egyik válasz sem volt helytálló. Már döntött, és ez így is marad. A családom, ő – csak rájuk számíthatok. A többi mellékes.

Megértettem, nénje miért utálja, ha anya kisbabának szólítja. Néha magam is azt hittem, hogy anya nem viccel. Mindig játékként bánt velünk, és úgy játszott, hogy tudta, végül ő nyer.

Ha el akarok menni, talán nekem kellene játszani vele. Egy ötlet kezdett körvonalazódni a fejemben. Ha már úgysem bújhatok ki ez alól a meló alól, mi lenne, ha közben nyomom veszne. Erre igazán nem számíthat.

Mosolyogtam. Őszintén, ragyogóan, és átöleltem anya csípőjét.

– Nálunk semmi sem fontosabb – mondtam, és magamhoz szorítottam.

Végigmért egy pillanatra, mielőtt fölényesen viszonozta volna az ölelést.

– Jó kislány. – Egy kicsit szorított az ölelésen. – Jegyezd meg, nincs odakint semmi és senki. Nem bízhatsz igazán senki másban.

Negyedik
fejezet

– Feltérképezve és kitervelve. – Anya felé fordítottam az iPadet, hogy az asztal másik feléről is láthassa. Felnézett friss manikűrjéről, mely az üdülőhely sparészlegét dicsérte.

A Paradicsom-szigeten voltunk – a helyen, mely a legtöbb embernek beugrik, ha a Bahamákra gondol. Magas koralltornyok fehér homokos strandokkal, melyeken kagylóhéjat árusító bódék állnak, és kikötők sora teli drága és elegáns jachtokkal, melyek több pénzbe kerülnek, mint amennyit a szigetre látogató turisták többsége egy élet alatt láthat. Az egyik ilyen pazar jacht fedélzete volt a célpontunk, és tizedik emeleti hotelszobánkból csodás kilátás nyílt rá madártávlatból.

Anya azzal bízott meg, hogy dolgozzam ki a be- és kijutás taktikáját – nem mintha ő maga ne lett volna rá képes. Tizennégy éves korom óta velem végeztette el az ilyesmit. Stresszedzés gyanánt, vagy mi. Szerettem arra gondolni, hogy tudja, ebben én vagyok a legjobb. Ha van valaki, aki tudja, hogyan keveredjen ki szorult helyzetből, az Ross anyaölelő Quest.

Fogalma sem volt róla, hogy ez egy kétrészes terv. Ő azt a felét nézte, amely az utat mutatta, amelyen ő fog fel- és leszállni a jachtról, nem azt a másikat, amelyet én követek majd, amikor visszatiplizek a partra a Nassau Nemzetközi Repülőtér felé, hogy egy gép valami egészen új felé repítsen el.

Nehezemre esett, hogy ne nézzek önelégülten. Anya idecibált, hogy kihasználja a menekülésiútvonal-tervező zsenialitásomat, én meg arra használom a helyzetet, hogy lelépjek. Talán egyszer, ha már megemésztette a távozásomat, büszkeséggel tekint majd a tervem finomságaira.

– A jacht kilencvenöt méter a tattól az orrig. Négy fedélzete van, nem számítva a gépházat.

Anya közbevágott:

– A naplóadatok szerint öt vendég és tizenöt főnyi személyzet van a hajón, szóval számoljunk a duplájával, oké, kislány?

– Igen, persze. – Mintha nem pont így számoltam volna. Fontos Quest-szabály: akármit is gondolunk arról, hogy mi vár ránk, szorozzuk meg kettővel. – A legjobb útvonalat rajzoltam fel, elkerüli a kabinokat és a vendégtereket. Hátul van egy kis kikötő a leereszthető csónakok számára. Itt horgonyozzuk le a Zodiacunkat, e terület és az orr jobb oldala között, mivel itt nincs a közelben kikötőnyílás, aztán követni kell a felrajzolt útvonalat az első fedélzeten található ajtóig, át a motortéren, egészen a raktérig. Könnyen járható útvonal, szóval képesnek kell lennünk átvinni mindent a mi hajónkba kevesebb mint fél óra alatt.

Tényleg hibátlan útvonal volt… majdnem.

Anya összeszorította a száját.

– És mi a helyzet a tartalék tervvel? Nem találtál másik útvonalat vészhelyzetre?

Igyekeztem leplezni, hogy mennyire ver a szívem.

Odahajoltam, és átváltottam egy másik tervrajzra, amelyre egy sokkal bonyolultabb vészhelyzeti útvonalat rajzoltam: átvezetett a legénység kabinjai közt, végig a hajóorrban.

– Hát ez van még, de ez gázos. Az elsőnek működnie kell – mondtam.

– Biztos vagy benne, hogy nincs másik? – Anya a tervrajzokat bogarászta nem létező kijáratot keresve. A tervrajzon tényleg nem szerepelt másik.

– Sosem tévedek a kiutakkal kapcsolatban.

Ezzel a kijelentéssel nem tudott vitázni.

– Tökéletes. – Anya felállt, és éreztem, ahogy lenéz rám. – Napnyugtakor indulunk.

#

A víz sötét volt, mint a tinta.

Olyan volt száguldani rajta, mintha csak egy árnyékon suhannánk egyenesen a csillagos horizont felé.

Pontosabban mintha én suhannék arra, de előtte még le kell tudni ezt a melót.

A jacht csaknem láthatatlan volt: sima, fekete hajó, egy pontosan ugyanolyan sötét háttér előtt. Újra átgondoltam mindent, ahogy a Zodiac pattogott a hullámokon. Ha van egy kis szerencsénk, már mindenki aludni fog a fedélzeten. Anya düftinzsákban hordja majd ki a szajrét, miközben én megtöltöm a következőket. Nem a legkifinomultabb megoldás, de az utolsó pillanatban dolgoztuk ki, és nem kell mindig a pompa, ahogy nénje mondaná.

Könnyű pénz volt, tényleg, a rám váró extrák tűntek valamelyest nehezebbnek.

Annyira izgultam, hogy bizseregni kezdett a kezem. A cipőm (óceánkék felület absztrakt hullámokkal és habbal, korallzöld fűzőkkel) a csónak padlóján dobogott. Összeszorítottam, majd kinyújtottam az ujjaimat. Anya észrevette, és elkapta tekintetét a vízről.

– Nem mondod, hogy idegeskedsz, kicsikém? – cukkolt. Teljesen feketében volt, haja praktikus lófarokba fogva, csaknem beleolvadt az éjszakába, tízszerte káprázatosabban nézett ki, mint ahogy én valaha is tudnék.

Rámosolyogtam.

– Csak izgulok.

Viszonozta a vigyort, és megszorította a combomat.

– A győzelem izgató.

Semmit sem sejtett.

A jachttól százlábnyira anya leállította a motort. A hátralévő utat evezve tettük meg a jacht tatjáig, távol minden ablaktól, rakodónyílástól és fénytől. A hajó nagy része sötétbe burkolózott. Aludt.

Anya felmászott az első fedélzetre, nyomában szorosan én is. Ezután átvettem a vezetést egy láthatatlan ösvényt követve. Figyeltem mindenre, és készen álltam, hogy azonnal lecsatoljam a meteor karkötőt. De a hajón csaknem természetfeletti csend honolt. Teljesen üresnek tűnt, még úgy is, hogy jól tudtam, nem az.

Egy halk ugrás és szökellés után máris az alsó fedélzeten voltunk a raktérben. Egy kis rakodónyíláson holdfény szűrődött be, és megvilágította a faládákat. Anya felszökkent az egyik tetejére. Több száz éves kincseket rejtettek, melyeket most hoztak fel az óceán mélyéről. Aranyérmék, egy régi hajókerék darabjai, edények cserepei, ezüstnemű, karkötők és egy rozsdás tőr. Mai szerencsétlen házigazdánk az iparág másik alfajához tartozott – kincsvadász volt. Hajóroncsokat kutatott át, és minden régiségre rátette a kezét, már pár nappal a roncs felfedezése után. Nem aggodalmaskodott azon, hogy ezek a kincsek voltaképpen azt illetnék, aki eredetileg rálelt a roncsra, esetleg a kormányt, attól függően, mennyire volt közel a parthoz. Jövedelmező vállalkozás, ez már a csinos jachtból is nyilvánvaló, és legalább annyira illegális, mint amit mi csináltunk.

Balszerencséjükre akadt egy rivális kincsvadász csapat, amelyik nem volt elragadtatva attól, hogy lecsaptak legutóbbi találatukra. Az utolsó pillanatban béreltek fel minket, hogy lopjuk el a már ellopott kincset, és szállítsuk le nekik. Miután kifizették a családomat, beleszámítva, hogy milyen nehézkesen adják majd el a szajrét a feketepiacon, nem hinném, hogy olyan sokat keresnek rajta, de amennyire meg tudtam ítélni, a dolog inkább szólt az ellenfél cseszegetéséről, mintsem a pénzről.

Anya összeszorította kezét, és maga mögé mutatott, ez volt a jel arra, hogy „pakolj és indulás”. Bólintottam, elkezdtem megpakolni ezüsttárgyakkal és érmékkel az egyik párnázott düftinzsákot. Közösen rámoltunk bele, aztán anya a vállára kapta, és kiment vele. Én folytattam a másodikkal. Azzal, hogy én pakoltam, amíg ő kiviszi az árut, feleannyi időbe telt a dolog, és feleannyi zajjal is járt.

A szívem minden zsáknál egyre hevesebben vert. Ahogy közeledett a vége, úgy közeledett a szökésem is. Beleborzongott a bőröm. Az ujjaim viszkettek, éppúgy, mint mindig, amikor épp ellopok valamit. De ezúttal nem a kincs miatt volt, most a jövőmet készültem visszalopni.

Hamarosan megvoltunk az utolsó ládával is. Még három zsák – ennyinek tippeltem tartalmát –, és azon is túl leszünk.

Eljött az idő.

Anya a sokadik fordulójából tért vissza, és elcseréltem vele frissen megtöltött zsákomat egy üresre. Amikor megfogta a teli zsákot, igyekeztem nem elárulni semmit, de nem tudtam megállni, hogy utoljára ne élvezzem ki a társaságát. Végtére is elárulom őt. Ha egy hét múlva visszatérek, de legyen egy nap, vagy akár egy óra, még ha meg is próbálna visszafogadni, ez akkor is örökre köztünk marad. Ross elmenekült. Ross elhagyta a családot. Ross számára nem voltunk elegek. Épp arra készültem, hogy kettévágjam az életemet: előtte és utána. Vajon melyiket találom majd jobbnak?

Anya rám nézett, mire elkaptam a tekintetemet. Észrevette? Olvasna a gondolataimban? Talán meg is állít.

Nem vette észre. Ugyanaz történt, mint a korábbi fordulóknál, fogta a zsákot, és minden cécó nélkül kiment vele.

Ez volt az utolsó esélye, hogy elkapjon.

Alighogy eltűnt, akcióba lendültem. Beállítottam a postafiókomban, hogy egy korábban megírt üzenetet küldjön el tizenöt perc múlva, nagyjából, amikor anya visszaér, aztán kikapcsoltam a telefonomat. Az üzenet egyszerű volt: „Kell egy kis szünet. Néhány hónap múlva visszajövök, ígérem.” Rövid üzenet, csupa olyasmi, amit nem hagyott szemtől szembe megmondani. Elindultam, követve a fejemben lévő tervrajzot a raktér árnyain át egy kis zugig, melynek fala mellett polcok és csónakok álltak. Az akkurátusan elrendezett mentőmellények, segélydobozok és sürgősségi felszerelések között rátaláltam arra, amit kerestem, pont ott, ahol egy jachtos üzenőfal szerint lennie kellett: egy felfújható életmentő tutaj, akkumulátorról működő motorral.

A közelben volt egy légzáró ajtó, közepén fémkerékkel lezárva. Némiképp szűkebb volt annál, mint amit a Nemzetközi Tengerbiztonsági Tanács mentéshez elfogadna, emiatt nem is szerepeltették a kimenekítési tervrajzon. Felkaptam a tutajt, majd megtekertem a kereket, hogy kinyissam az ajtót. Nyikorogva kitárult. Lent kábé hatlábnyira a tenger a hajó oldalát nyaldosta. A szívem dübörögve vert. Innen már sima ügy. A tutaj motorjában kell lennie annyi kakaónak, hogy kivigyen a partra. A nyílás anya hajójából észrevehetetlen volt. Még tíz perc, és észreveszi, hogy eltűntem, akkor azonban már nem láthat meg, akkorra már elnyel a sötétség.

Kilöktem a tutajt. Már csak ugranom kellett.

Puskalövés verte föl a csöndet. Megdermedtem, egy hajszálnyira voltam attól, hogy belemerüljek a vízbe. Léptek döngtek végig a fedélzeten. Fények éledtek föl a hullámok felett. Ezek az emberek ébren voltak, és lövöldöztek.

Anya. Valaki megtalálta volna?

Visszarohantam a raktérbe a lépések és a veszély irányába, épp időben ahhoz, hogy lássam, ahogy anya lemászik egy létrán az alsó fedélzetre.

Ne! Mégis mi az ördögöt csinál? Lentről nincs kiút, zsákutcába jut. Erre, felém kellene jönnie…

De honnan tudhatta volna?

Én mondtam neki, hogy ezen a szinten nincs másik kijárat.

Már nyitottam a számat, hogy utánakiáltsak, de a kiképzésem megállított. Ezzel csak nyilvánvalóvá tenném az üldözőknek, hogy hol vagyunk, hogy hol van ő. Még volt egy kicsi esélye, hogy nem tudják.

Inkább egyenesen utánaeredtem. Ráveszem, hogy jöjjön erre velem.

De amint betörtem a raktérbe, két nagyon mérges, felfegyverzett fazon lépett be. Nem bajmolódtak kérdésekkel. Egy pillantás a nyilvánvalóan üres ládákra épp elég volt.

Az egyikük felemelte a pisztolyát. Megfordultam és rohantam. Mögöttem lövés dördült. Sarokba szorítottak. Vissza a vészkijáraton, és tettem az egyetlen dolgot, amit tehettem: ugrottam.

A víz elnyelt. Visszatartottam a levegőt, és a hajó farának irányába rúgtam magam. Lövések csapódtak tompán a vízbe. A mentőtutaj továbbra is felfújatlan állapotban lebegett fölöttem. Egy méterrel a víz alatt úsztam, amíg csak a levegőm tartott. Amikor kétségbeesetten kidugtam a fejemet levegőért, sós víz mart a szemembe. Már látni véltem a Zodiacot, amikor egy hullám az arcomba csapott. Egy újabb mély levegő, néhány mellkasfeszítő csapás, és elértem az oldalát. Épp magam felé húztam, amikor egy fénycsóva világította meg a jacht oldalát. Először a vizet érte el. Két fegyveres fickó pásztázta lámpával a hullámokat. A fénycsóva egyre gyorsabban közeledett. Gyorsan. Ha ebben a hajóban ér el… abból semmi jó nem származik.

Mielőtt még átgondolhattam volna a lehetőségeket, elengedtem a csónakot, és visszamerültem a vízbe. Ellöktem magam a hajótól, és néhány méterre a jacht falától bukkantam fel a víz alól, épp jókor, hogy lássam, amint a fény megvilágítja a Zodiacot, és a benne lévő kincseket.

– Megvan! – szólt fentről egy hang.

A hullámok a hajó oldalának nyomtak, küzdöttem velük, nagy nehezen fel tudtam nézni a korlátra, ahol a fickók igyekeztek lefelé, a vágytól hajtva, hogy rátegyék kezüket arra, amiről azt hitték, már elvesztették. Fentről mordulás hallatszott: egy női hang. Nem kellett látnom, tudtam, hogy anya az.