Boldog leszek, és kész!

Fordította
Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Holly Matthews: The Happy Me Project

Copyright © Holly Matthews, 2022

Project is published by Partvonal Könyvkiadó Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

All rights reserved.

Boldog leszek, és kész! © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Bosnyák Gabriella

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Korrektor: Simon Bettina

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-081-4

ISSN 2939-5143

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Megjegyzés

A könyvben megjelenő információk és anyagok kizárólag tájékoztató jellegűek, nem helyettesítik a szakszerű orvosi tanácsadást, diagnózist vagy kezelést. Mindig kérje ki háziorvosa vagy más képzett egészségügyi szakember véleményét bármilyen egészségügyi állapottal – beleértve a mentális egészséggel összefüggő problémákat is – vagy kezeléssel összefüggő kérdéssel kapcsolatban, illetve mielőtt új egészségügyi kezelésbe kezdene.

Csodálatos lányaimnak, Brooke-nak és Texasnak, akik inspirálnak és lenyűgöznek minden egyes nap. Lányok, szeretlek benneteket! Olyan csodálatosak vagytok, hogy azt nem tudom szavakba önteni.

Rossnak,
hiányzol, cimbora.

Bevezető

Tizenkét éves koromban titkon meditáltam – saját módszerem volt arra, hogyan kezeljem a problémáimat. Otthon, az egyik fiókban találtam egy klasszikus zenei műveket tartalmazó kazettát, amit rendszeresen hallgattam. Titokban bekapcsoltam a felvételt, lehunytam a szemem, és közben lassan beszívtam és kifújtam a levegőt. Nem tudtam, mit csinálok, csak kísérleteztem, de ezek a kezdeti meditációs próbálkozások segítettek rajtam.

1998-at írtunk, Adidas melegítőnadrágot és Nike Air Max edzőcipőt viseltem. Magasra kötött lófarkamban textil hajgumik virítottak, homlokomból hátrasimított hajam ragadt a hajlakktól. Nem sokkal azelőtt kaptam szerepet a Byker Grove[1] című, díjnyertes televíziós filmsorozatban, amelynek nagy kultusza volt akkoriban. Népszerűségének csúcspontján a sorozat epizódonként ötmillió nézőt szegezett a képernyők elé. Én viszont sokat küszködtem, mert nehezen találtam meg az egyensúlyt a forgatások és az iskola között Newcastle upon Tyne munkások lakta negyedében.

Az önsegítés, a mentális egészség és a meditáció egyáltalán nem került szóba a baráti körömben, és internet híján én csak a saját tapasztalataimra hagyatkozhattam. Szerencsére azóta sokat változott a világ: már nem titokban meditálok, és minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy olyan kézzelfogható módszereket építsek be az életembe, amelyek segítenek abban, hogy jól érezzem magam a bőrömben. Ez lett a hivatásom is: életvezetési tanácsadó, NLP-tréner és hipnoterapeuta vagyok.

Az önsegítés olykor kissé ijesztőnek és „megmondós”-nak tűnik, spirituálisabb szemléletű társaim hajlamosak is károgni, felháborodni, és Istent emlegetni. Természetesen semmi baj nincs azzal, ha ez neked bevált. De ha téged is olyan fából faragtak, mint engem, akkor a sallangokkal teli, olykor túlzásokba eső személyiségfejlesztés nem a te módszered. Neked erre a könyvre van szükséged.

A következő fejezetekben elmesélem neked, min mentem keresztül, megosztom veled mindazt, amit tanultam, és néhány tippet, trükköt, eszközt, gondolatot is ismertetek, hogy eligazodhass a rohanó, kihívásokkal teli életben, és mindeközben pedig még jól is érezd magad. Néhány próbatétel ezek közül kétségkívül sorsfordító, mint például egy haláleset vagy betegség, de felsorolok olyan hétköznapi küzdelmeket is, amelyekkel mindannyian szembesülünk – mint például a soha el nem fogyó mosni- és mosogatnivaló. Előfordulhat, hogy idegenekkel hasonlítod össze magad a közösségi oldalakon, és emiatt önértékelési problémáid vannak. Ezek hatással lehetnek arra, mennyire érzed magad boldognak. Bármivel nézel is szembe, a könyvben szereplő gyakorlati tanácsokat beépítheted az életedbe.

Egyenes leszek, sőt olykor kegyetlenül őszinte. Arra kérlek, fogadd el ezt a megközelítést, mert olykor nagy szükségünk van a szigorú, ám szeretetteljes bánásmódra. Tudd, hogy mindezt a legjobb szándékkal teszem, azért, hogy segítsek neked egy „sokkal boldogabb és kevésbé nehéz” élet megteremtésében. Azért írtam ezt a könyvet, hogy képes legyél objektíven szemlélni a dolgokat, és eligazodj az élet útvesztőiben.

Manapság sokan szétszórtak, figyelemhiány-zavarral küzdenek, amit a közösségi média és az okostelefonok iránti túlzott és gyakran egészségtelen függőségük miatt alakult ki – ne aggódj, magam is ezzel küzdök! –, ezért felhasználóbarát módon építettem fel a kötetet: 60 rövid, lényegre törő fejezetből áll, amelyek végén pontokba szedve találod azokat a lépéseket, amelyek segítségedre lesznek a céljaid elérésében. Nem muszáj sorban haladnod az olvasással. Olyan sorrendben olvasd a könyvet, ahogy neked a legjobban megfelel. Vedd a kezedbe, tedd le, lapozd át, vedd elő a tolladat, és jelöld meg a kedvenc részeidet, olvasd a buszon, készíts fotókat, és oszd meg az Instagram-oldaladon – és közben ne felejts el megjelölni (@iamhollymatthews), hogy megköszönhessem, és figyelemmel kísérhessem a fejlődésedet! Csináld úgy, ahogy neked a legjobban működik!

Nem szerettem volna nehézkes, tudományos szöveget írni, ám ha te többet szeretnél megtudni a könyvben szereplő jó tanácsokról és tanulmányokról, keresd fel a honlapomat, ahol az összes hivatkozást megtalálod: www.iamhollymatthews.com/references/.

Miért pont én?

Nem állítom, hogy bármiféle orákulum lennék. Önfejlesztő „guru” sem vagyok, aki nagyon komolyan veszi magát, és másoktól is ugyanezt várja el. Már az elején leszögezem, hogy pont olyan vagyok, mint bárki más.

Megesik, hogy sírok, és kételkedem magamban. Vannak napok, amikor emészt a bűntudat, hogy olyan mértékben hibázom a lányaim nevelését illetően, hogy később valószínűleg pszichológus segítségére lesz szükségük.

Messze vagyok a tökéletestől. Azért mondom ezt el, mert egyikünk sem tökéletes, és szeretném, ha tudnád, hogy két egyszerű emberként állunk egymással szemben, és egyáltalán nem felülről lefelé beszélek hozzád, és távol áll tőlem az, hogy magas piedesztálról akarjam megoldani az életedet.

Amit mégis le tudok tenni az asztalra, az a több mint húszévnyi próbálkozás, amit annak megértésére fordítottam, ki is vagyok valójában. Sokat foglalkoztam azzal, hogy az összes létező önfejlesztő módszert áttanulmányozzam. Mint már említettem, életvezetési tanácsadó, NLP-tréner – jól hangzik, ugye? – és hipnoterapeuta vagyok, mindemellett pedig olyasvalaki, akit mindig is nagyon érdekelt, hogyan működik az elménk.

Színésznőnek készültem, ezért mindig is szerfelett motivált voltam, és sokszor gondoltam azt, hogy nagyon különbözöm a barátaimtól és a kortársaimtól. Tudom, hogy ez rendkívül öntelten hangzik, de számos alkalommal éreztem úgy, mintha csak játszottam volna, és tettem ezt úgy, mintha érteném a világukat – évekkel később ADHD-vel diagnosztizáltak, és utólag visszagondolva, talán ez is befolyásolta az érzéseimet.

Nagyon fiatalon lettem profi színésznő, és hidd el, az, hogy a tévében szerepeltem, és közben iskolába jártam, bizony célponttá tett. Az időm felét forgatásokon töltöttem, a másik felét pedig az iskolában. Forgatás után sokszor inkább hazaszöktem – azt füllentettem a sofőrnek, akinek az iskolánál kellett volna kitennie, hogy otthon felejtettem a tornafelszerelésemet vagy a házimat –, csak ne kelljen azzal szembesülnöm: rólam pusmognak a többiek, vagy piszkálnak, mert itt jön „az a lány a tévéből”.

Bizonytalanságomat tettetett önbizalommal lepleztem, és borzalmas sminkkel fedtem el – a ’90-es években még nem voltak YouTube-oktatóvideók. Az iskolában a „menők” közé tartoztam, de az igazság az, hogy teljesen elveszettnek éreztem magam.

Otthon Alanis Morissette Jagged Little Pill című albumát és a könyvtárból kölcsönzött relaxációs CD-ket hallgattam. Amikor nem otthon voltam, a barátaimmal lógtam az utcán, olcsó bortól részegen, zenét hallgattunk.

Tizennyolc évesen, miután hét évet töltöttem a gyerektévénél, leszerződtem egy nagyobb hanglemezkiadóhoz szólóénekesnek. Úgy éreztem, kezdenek igazán jól menni a dolgaim. Hirtelen azon kaptam magam, hogy Angliában turnézom, tévéműsorokban szerepelek, rádióműsorokba hívnak, és az MTV-ben látom magam viszont. Olyan emberek vettek körül, akik erősítették az önbizalmamat, és mindent megígérték.

London és Newcastle között ingáztam, és olyan magazinokban cikkeztek rólam, mint az Elle Girl. „Egy hét … életéből” című rovatokban szerepeltem, kamurendezvényeken fotóztattam magam, virágot vettem a nem létező londoni lakásomba, és pont úgy viselkedtem, akár egy celeb.

Furcsa visszagondolni erre az időszakra, mert valójában rengeteget voltam egyedül. Egyedül laktam a szállodákban, hiányzott a családom, és fogalma sem volt arról, mit szeretnék az élettől, vagy hogy élvezem-e egyáltalán azt, ahogyan élek.

2004-ben a zeneipar kezdett gyökeresen megváltozni. Már nem vásároltak CD-ket az emberek, ami a kislemezemet is érintette. Egyik vasárnap este a Radio 1 heti 40-es slágerlistáján a 32. helyen szerepeltem. Másnap reggel felhívott a lemezkiadó igazgatója, és csak annyit mondott: „Köszönjük az eddigi munkáját, de a továbbiakban nem tartunk rá igényt. Sok szerencsét, és minden jót kívánunk!”

A celebpartikat és a puccos hoteleket hátrahagyva – ahol reális esélyem volt arra, hogy JLo barátnője legyek (na, jó, senki nem mondta, hogy ez fog történni, de azért én titkon reménykedtem abban, mégis megvalósul) –, egy kávézóban vállaltam munkát, és miközben kiszolgáltam a vendégeket, azon gondolkodtam, mi legyen a következő lépés.

A történtek talán először döbbentettek rá arra, hogy nem megy mindig minden úgy, ahogy azt az ember előre eltervezi. Olyan lecke volt ez számomra, ami később a javamat szolgálta.

Mialatt a kávézóban dolgoztam, megbíztam egy tehetségkutató ügynököt, hogy segítsen a szakmai karrierem fellendítésében. Londonba jártam meghallgatásokra, megbízásokat kaptam, és több népszerű műsorban is feltűntem Angliában. Csakhogy pusztán minden tíz sikertelen meghallgatásra jutott egy megbízás. A meghallgatások, az újabb és újabb kudarcok miatt ismét kezdtem pocsékul érezni magam, és keményen meg kellett dolgoznom azért, hogy sikerüljön túllépnem ezeken. Ez a folyamat pedig idővel megerősített.

Ekkortájt találkoztam a jövendőbeli férjemmel, Ross-szal, egy különc férfival, akinek saját vállalkozása volt. Ross mindig megmondta a véleményét – még a saját kárára is. Két magányos farkas találkozása volt ez, akiknek sikerült oly mértékben összekapcsolódniuk, hogy együtt akarjanak élni, és össze akarjanak házasodni. Amikor megtudtuk, hogy terhes vagyok, huszonhat éves voltam. Akkor Ross elmosolyodott, és csak annyit mondott: „A legjobb korban.” Kapcsolatunk új szakaszba lépett.

2011-ben született meg az első lányunk, Brooke. Gyermekünk hat héttel előbb jött a világra terhességi magas vérnyomást miatt. Ross-szal az első heteket a koraszülöttosztályon töltöttük, picurka, törékeny kisbabánkkal. Amikor végre hazahozhattuk Brooke-ot, madarat lehetett fogatni velünk! Ám alig volt három hónapos a kisbabánk, amikor agyhártyagyulladással újra kórházba került. Egy rettegéssel töltött hét után a mi életerős kislányunk szerencsére újra hazajöhetett.

2013-ban született meg a második lányunk, Texas. Az előző terhességemnél kialakult magas vérnyomás miatt ez a terhesség nagyon nehéz volt, ráadásul antifoszfolipid szindrómával[2] (APS) diagnosztizáltak, ezért vérhígítót kellett a pocakomba fecskendeznem, ami rémes volt.

Ezekkel a kihívásokkal menet közben kellett megbirkóznom, anélkül, hogy sajnáltam volna magam, vagy rágódtam volna rajtuk. Sokszor csak utólag jövünk rá, milyen nehézségeken is mentünk keresztül a múltban.

2014-ben az élet azonban újabb problémával állított szembe.

Ross depresszív hangulatba került, amit az újdonsült szülői léttel magyaráztunk. Több gyötrő fejfájás, orvostól orvosig, kórházból ki- és berohangálás után azonban olyan hírt kaptunk, amitől mindenki retteg.

Agydaganat.

A rosszabb fajta.

Az a fajta, amikor tudod, minden nehezebb lesz, és az életed hamarosan örökre és gyökeresen megváltozik.

Teljesen kétségbeestem.

Élénken emlékszem arra, amikor a diagnózis után először jöttem haza egyedül a kórházból. A konyhában a padlóra roskadtam, és zokogtam. Keservesen zokogtam. De emlékszem arra a pillanatra is, amikor megváltozott a gondolkodásom.

Abban a pillanatban rájöttem, csakis rajtam áll, átvészeli-e a családunk ezt az időszakot. Rájöttem, hogy senki sem fog segíteni rajtam, és a dolgok sokszor egyszerűen csak megtörténnek, akár akarjuk, akár nem.

Elhatároztam, hogy mindent meg fogok tenni annak érdekében, hogy boldogok legyünk, függetlenül a szemét ráktól.

2017 júliusában, három és fél év betegséget követően – és mindennel, ami ezzel jár: kemo- és sugárterápia, agyműtétek, kontrollok, rohamok és rengeteg tabletta –, az én csodálatos, különleges és mindig vidám férjem örökre elment.

Most, ahogy ezt leírtam, ugyanaz az érzés tölt el, mint amit az elmúlt években annyiszor átéltem, ugyanazt a hitetlenkedés. Hogy a fenébe történhetett ez? Hogyan halhatott meg?

Sokan el sem tudják képzelni, hogy nemcsak akkor halhatunk meg, amikor megöregszünk, és a halál nemcsak az ágyukban fekve, álmukban, párnák közt érhet utol bennünket. Tudom, elméletben mindezt felfogjuk, de egészen addig, amíg olyasvalakit nem érint, aki közel áll hozzánk, és akit szeretünk, a halál csak egy elvont fogalom.

Amikor Ross meghalt, örökre megváltozott az életem. Örökre megváltoztam.

Ezt a mondatot olvasva talán úgy gondolod, negatív a felhang, de egyáltalán nem ez a helyzet. Úgy értem, az életem megváltozott, jó és rossz értelemben egyaránt, és egy kicsit a kettő között.

A legnagyobb változás számomra az volt, hogy felismertem, semmiről nincs fogalmam. Hogyan érthetném meg így a világot? Az általam ismert világot, az egyetlent, amelynek értelme volt – amelyben a férjem még élt. Ez az új világ, nélküle, azt jelentette, hogy mindent újra kellett gondolnom.

Az elmúlt néhány év egy sokkal mélyebb önismereti utazás volt. Felhagytam az ítélkezéssel, nem rejtettem el az érzéseimet, és közben újragondoltam, mi az, ami igazán fontos nekem. Bátran éltem, és sokkal több empátiát tanúsítottam mások iránt, mint azt gondoltam volna valaha is.

Ezek az élettapasztalatok vezettek arra, hogy megírjam ezt a könyvet. Küldetésem van: nincs mellébeszélés, nincs baki, megosztom veled, amit tanultam. Az egyik legfontosabb dolog, ami ebből a káoszból kiderült, hogy segíteni akarok az embereknek olyan életet teremteni és élni, amilyet szeretnének. Olyan kevés az időnk, és én azt szeretném, hogy boldog légy!

Olvasd nyitott elmével és szívvel ezt a könyvet, és oszd meg a cinikus barátaiddal is! Nevetve lépj túl a nehézségeken! Bízom benne, a könyv rávilágít majd arra, hogy nem vagy egyedül, és a téged gyötrő gondolatok és napi küzdelmek bizony általános problémák, mindenkit érintenek.

Mindenképpen írd meg nekem az ahaélményeidet, mert szeretnék tudni arról, hogyan sikerült szembenézned a kihívásokkal, és miket próbáltál ki (minél furcsább, annál jobb). Az Instagramon és a Facebookon @iamhollymatthews, míg a Twitteren @hollymatthews néven találsz meg.

Hidd el, menni fog! Még amikor úgy érzed, hogy nem fog sikerülni, akkor is bízz! Fogd a könyvet, és teremts egy olyan életet, amely megingathatatlan, és tele van örömmel!

Szeretettel:
Holly

1.

Hogyan működik az agyunk?

Az agyunk egyszerűen csodálatos. Minél többet tudok róla, annál inkább elismerem, hogy tökéletes. Annak megfelelően működik és reagál, amire programozzuk.

Mivel ez a könyv eleje – még ha néhányan a közepén kezdtétek is el olvasni –, úgy gondolom, azzal helyénvaló kezdenem, hogy megosztom, mit tudunk arról, ami a fejünkben zajlik.

Naponta mintegy 60 ezer gondolatunk van – bár, ha te is mindenen annyit gondolkodsz, mint én, akkor biztos vagyok benne, minimum ennyi gondolatunk van egy csésze kávé elfogyasztása közben –, és az agyunk körülbelül 4 milliárd bitnyi információt dolgoz fel másodpercenként. Ez rengeteg információ.

A neurotipikus, vagyis átlagos emberekben azonban nem tudatosulnak ezek az információk. Ennek oka az agytörzsben található idegsejtek egy csoportja, amelyet retikuláris aktiváló rendszernek (RAS) nevezünk. A RAS olyan, mintha a tudatos elme portása lenne: eldönti, mit enged be, és mit nem. Lényegében ez az agy szűrőrendszere.

Szóval: mit enged be? Bizonyos információk mindig átmennek a szűrőn – még egyszer hangsúlyozom, abban az esetben, ha neurotipikus vagy –, például: ha téged vagy egy szerettedet veszély fenyeget, vagy ha valaki a neveden szólít. Ezekben az esetekben a RAS „kinyitja az ajtót”, és villámgyorsan az elméd előterébe tereli az információt, hogy ráirányíthasd a figyelmedet.

Az agyunk általában kiemelten vágyik a megerősítésre, ami azt jelenti, hogy szeretjük, ha igazunk van (mi már csak tudjuk). Tehát, miközben az agyunk átvizsgálja a kapott információt, megkeres minden olyan kis részletet, ami egyezik azzal, amit már amúgy tudunk a világról, magunkról, és amire általában sok időt és figyelmet fordítunk.

Ez fantasztikus hír, amennyiben szuperpozitív ember vagy, aki hisz abban, hogy a világ egy végtelen lehetőségekkel teli csodálatos hely, és a figyelmedet az örömre, a bőségre és a szeretetre összpontosítod. Nem olyan jó hír azonban akkor, ha az elmédet a negatív gondolatok uralják, és folyton a legrosszabbra számítasz.

Ha rossz kedvem van, és nap mint nap azt mondogatom magamnak, hogy kövér és csúnya vagyok, és engem senki sem kedvel, akkor az agyam átvizsgálja az összes adatot, és bizonyítékokat keres arra, amelyekkel alátámaszthatja az elméletem, és a figyelmem középpontjába helyezi ezeket a negatív gondolatokat.

Tegyük fel, hogy egy barátom nem válaszol az üzenetemre. Nos, ez egyenesen az „engem senki sem szeret” információhalmazba kerül. Ha valaki azt mondja, ma „máshogy” nézek ki, akkor ez máris megy a „kövér és csúnya vagyok” halmazba. Mindkét megnyilvánulás lehet teljesen ártalmatlan is, ám mivel a retikuláris aktiváló rendszerem (RAS) határozottan a „világ negatív hely, és engem senki sem kedvel” állásba van kapcsolva, továbbra is ennek megfelelően fogom feldolgozni az információkat, és negatív dolgokat fogok tapasztalni. Elképzelheted úgy is, mint a közösségi médiában működő algoritmusokat. Amikor takarítási praktikákról szóló posztokat lájkolok, akkor a következő néhány hétben garantáltan felmosók, törlőkendők és szöszeltávolító-hengerek fognak megjelenni a hírfolyamomban – a retikuláris aktiváló rendszer (RAS) a hiedelmeink algoritmusa.

Biztosan ismered azt a mondást, hogy: „Amire gondolunk, azt megteremtjük.” Ez azt jelenti, hogy minél több időt töltesz olyan dolgokra összpontosítva, amelyeket nem szeretnél, az agyad annál inkább ezeket a nemkívánatos dolgokat fogja fókuszba állítani. Milyen bosszantó, igaz?

Ugyanakkor, ha elkezdesz olyan dolgokra koncentrálni, amelyeket akarsz és szeretsz, az agyad algoritmusa úgy fogja értelmezni, hogy még többet szeretnél ezekből látni, ami persze így is van.

Sonja Lyubomirsky pozitív pszichológiával foglalkozó pszichológus a Hogyan legyünk boldogok? – Életünk átalakításának útjai tudományos megközelítésben[3] című könyvében úgy vélekedik, hogy boldogságunk 50 százaléka a genetikán, 10 százaléka a körülményeken alapszik, 40 százaléka viszont rajtunk múlik. Lényegében a genetikai beállítottságunk meghatározza, mennyire érezzük magunkat pozitívnak vagy negatívnak természetünkből adódóan – és ez ellen tényleg nem sokat tehetünk –, de a boldogságunk jelentős része rajtunk múlik. Erre kellene összpontosítanunk.

„Boldogságunk jelentős része rajtunk múlik. Erre kellene összpontosítanunk.”

A pszichológusok szerint az ember alapvetően negatív beállítottságú, ami azt jelenti, hogy a velünk történő negatív dolgokra hajlamosabbak vagyunk többet gondolni, mint a pozitívakra. Ha végiggondoljuk az emberiség fejlődését, ennek nagyon is van értelme. Amikor még barlangban laktunk, prémből készült ágyékkötőben rohangáltunk, és próbáltuk elkerülni, hogy megöljenek, vagy ellopják az élelmünket, gyors döntéseket kellett hoznunk, annak érdekében, hogy életben maradjunk.

Szükségünk van tehát az amigdalára, agyunk érzelmekért felelős részére, de az agyunk egy másik területére is, amely segít eldönteni, hogy valóban veszély fenyeget-e bennünket. Az agyunknak ezt a másik területét homloklebenynek hívják, és közvetlenül az agy elülső részén helyezkedik el. Ez irányítja az érzelmek kifejezését, a problémamegoldást, a memóriát, a beszédet, az ítélőképességet, továbbá a szociális és a szexuális érdeklődésünket is.

Most, hogy egy kicsit többet tudsz arról, mi zajlik az agyadban, már azzal is tisztában vagy, ahhoz, hogy boldog legyél, bizony erőfeszítéseket kell tenned. Törekedned kell arra, hogy megvédd az agyadat, és biztosítanod kell számára minden eszközt ahhoz, hogy úgy működjön, ahogy az számodra megfelel.

Ha mindennap egészségtelen ételekkel tömjük magunkat, akkor számolnunk kell azzal, hogy megbetegszünk, fáradtak leszünk, legyengülünk. Hasonlóképpen, ha egész nap negatív gondolatokkal tápláljuk az elménket, stresszesnek, fásultnak, túlhajszoltnak és boldogtalannak fogjuk érezni magunkat.

Itt az ideje, hogy megvédd az elmédet! Ebben a könyvben sokféle módszert találsz, ami a segítségedre lehet ebben. Bár könnyed hangnemben adom át a mondanivalómat, de teljesen komolyan gondolom, amikor azt mondom, hogy edzeni kell az agyunkat, és át kell állítani a szűrőrendszerünket annak érdekében, hogy minket szolgáljon!

Hogyan állítsam az agyamat a saját szolgálatomba?

1. Ne aggódj amiatt, hogyan érzed magad ebben a pillanatban, vagy hogyan érezted magad a múltban! Már MA hozzáfogunk, és áttekintjük, hogyan teremthetünk pozitív teret az agyad számára. Ebből a könyvből meg fogod tanulni, hogyan tápláld magad pozitív dolgokkal.

2. Figyeld a gondolataidat, és tűnődj el azon, hogyan befolyásolják azt, ahogyan a világot látod! Vezess naplót egy hétig, és figyeld meg, milyen szavakat használsz a leggyakrabban, mert végső soron ezek lesznek azok, amelyek megváltoztatják, hogyan érzékeled a körülötted lévő világot! Ezután vedd sorra ezeket a szavakat, és döntsd el, támogatnak-e téged, vagy hátráltatnak! Ha támogatnak, használd őket továbbra is! Ha viszont hátráltatnak, akkor találd ki, mivel helyettesítheted őket!

3. Állj meg, és nézz körül, bárhol vagy is, és keress öt olyan dolgot, ami szép, örömteli, kellemes, és mosolyt csal az arcodra! Nem fontos, hogy az ebédszünetben, a buszon vagy a strandon olvasod ezeket a sorokat – az aktuális környezetedben keresd ezeket! Ha a mindennapjaid részévé teszed ezt, az pont olyan, mintha egészséges nassolnivalóval kényeztetnéd az agyadat, ettől pedig egészséges és boldog lesz az elméd. Hívhatjuk ezt boldogságfalatnak is!

2.

A korlátozó hiedelmek

Sokan nem azt az életet élik, amit szeretnének. Megelégszenek azzal, amiről úgy gondolják, megkaphatják, amit szerintük megérdemelnek, és ami könnyen elérhető számukra. Sokan csak sodródnak az árral, és hagyják, hogy az élet úgy lökdösse őket, mint a flippergépben lévő karok a fémgolyót.

Döntéseiket szükségszerűségből hozzák meg, és az alapján, amit elképzelésük szerint tenniük kellene. Arra hagyatkoznak, amit a környezetükben élők képesek voltak elérni, és nagyon sokszor azért nem élik azt az életet, amire vágynak, mert még sosem szánták rá az időt, hogy elgondolkodjanak rajta, milyen is lenne az.

A fenti gondolkodásmód olyan mondatokat szül, mint: „A magamfajtáknak nincs ilyen házuk.”; vagy: „Én nem indíthatok saját vállalkozást, mert nem vagyok hozzá elég okos.” Ezt nevezzük „korlátozó hiedelemnek”. A korlátozó hiedelem olyan hiedelem, amely valamilyen módon akadályozza az életedet. Az életed minden olyan területén, ahol nehézségekkel küzdesz, rengeteg alattomos, korlátozó hiedelmet találsz, amely a tudatalattidban, a felszín alatt rejtőzik.

A tudatos elménk olyan, akár egy angyal. A tudatos elménk célokat tűz ki, elkezdi a diétát, és eldönti, hogy új és jó szokásokat vezet be. Ám valójában a tudatalattink az, aki rendezi a színdarabot.

Tehát, ha a tudatos elménk azt mondja: „Én leszek a legsikeresebb a munkahelyemen, el fogom érni a kitűzött célomat, és elő fognak léptetni!” – és itt bokszolj a levegőbe! Igen ám, de a tudatalattink mélyén ott lapul a meggyőződés, hogy nem vagyunk elég jók, és a mi családunkban még senki nem keresett ennyi pénzt, tehát nem valószínű, hogy nekünk sikerülni fog, akkor találd ki, melyikük fog nyerni? Ó, igen! A tudatalatti elme.

Hangsúlyozom, ez megint csak a tudatalatti elme, tehát nem is feltétlenül veszed észre, hogy ez történik. Ám amikor a negatív gondolatok felszínre törnek, nem erőlteted meg magad, és nem teszel lépéseket a vágyott dolgok felé. Még az is előfordulhat, hogy teljes egészében figyelmen kívül hagyod a korábbi elhatározásaidat, vagyis olyasmit teszel, amivel tönkreteszed azt, és akadályozod magad abban, hogy elérd a kitűzött céljaidat.

Azért történik mindez, mert a tudatalattink és a tudatos elménk konfliktusban áll egymással. Tegyük fel, hogy a tudatos elméd szeretetteljes kapcsolatra vágyik. Ennek hangot is adsz, elmondod a barátaidnak, lépéseket is teszel ennek érdekében: regisztrálsz több társkereső oldalon is, és többször jársz el szórakozni. De képzeld el azt is, hogy a tudatalattid legsötétebb bugyraiban az a hiedelem él, hogy minden ember csaló és hazug. Ha ez a helyzet, barátom, akkor konfliktus dúl benned.

A valóságban ez a huzavona oda vezet, hogy egy darabig az angyali tudatos elméd vezet majd, és elkezdi keresni a tökéletes partnert, ám mivel a dörzsölt tudatalattid még mindig azt hajtogatja, hogy mindenki csaló és hazug, az agyad azt fogja feltételezni, hogy még több olyan emberrel szeretnél találkozni, aki beleillik ebbe a kategóriába – amit persze egyáltalán nem szeretnél!

Az is előfordulhat, hogy mivel a tudatalattidban lévő gondolataid túl erősek, néhány kevésbé sikeres első randi után beletörődsz a vereségbe, és egész egyszerűen feladod a keresést.

Ennek azonban nem muszáj megtörténnie. Ahhoz, hogy olyan életet élhessünk, amitől repes a szívünk, át kell kutatnunk a tudatalattink poros zugait, és felszínre kell hoznunk, aztán kezelésbe kell vennünk ezeket a korlátozó hiedelmeket.

Néhány évvel ezelőtt, amikor az egyik workshopomon a résztvevőkkel a korlátozó hiedelmekről beszélgettünk, az egyik nő felemelte a kezét, és azt kérdezte: „Mi a helyzet akkor, amikor a korlátozó hiedelmed egyáltalán nem is hiedelem, hanem tény?” Érdekes elképzelés, gondoltam, és kértem, fejtse ki bővebben. „Nos, sikeres akarok lenni az üzleti életben, de nagyon érzékeny vagyok, és rengeteget sírok. Tudom, ez azt jelenti, hogy kudarcot fogok vallani, mert a sikeres emberek nem sírnak a megbeszéléseken.” Megnyugtattam, hogy ez egy korlátozó hiedelem, mert miközben ilyen történetekkel traktálja magát, egy másik ember lehet, hogy sírva ér el sikereket.

Állítólag Steve Jobs is sokszor elsírta magát, mégis remekül boldogult.

Amikor felszínre hozzuk a korlátozó hiedelmeket, elkezdhetjük megváltoztatni, vagy legalábbis tudatosítani ezeket, és azokban az időszakokban, amikor működésbe léphetnek, figyelhetünk rájuk.

Amikor végre rájössz, mire készül a tudatalattid, még az is lehet, hogy nevetségesnek érzed majd, ha hangosan kimondod a hiedelmeidet. Nekem például rengeteg korlátozó hiedelmem volt a pénzzel kapcsolatban. A szüleim nem voltak gazdagok, nekem viszont már tizenegy éves koromban volt jövedelmem – bár akkor még nem férhettem hozzá. Akkoriban jöttem rá, hogy ha van pénzem, az emberek már nem annyira lelkesednek értem. „Mégis mit képzelsz, ki vagy te?” És: „Van kajára száz fontod?” Gyakran hallottam ezeket a mondatokat az iskolában. Amikor már felnőttként kicsit foglalkoztam az elmémmel, rájöttem, hogy még mindig azt hiszem, ha jól keresek, azzal kellemetlen helyzetbe hozok másokat.

Még mindig kicsit ostobának érzem magam, hogy ezt hittem – és néha még ma is előjön. Ha észrevesszük, milyen abszurd egy-egy hiedelmünk, az segíthet nekünk abban, hogy megváltoztassuk.

Hogyan szabadulj meg a korlátozó hiedelmeidtől?

1. Gondolj az életed problémás területeire, legyen szó akár a társasági életedről, a kapcsolataidról, a munkádról, vagy arról, hogyan vélekedsz a külsőddel kapcsolatban! Írd le a hiedelmeidet az adott területtel kapcsolatban: „Csúnya vagyok, és soha senki nem fog szeretni!”, „Mindig problémáim lesznek a pénzzel”, vagy: „Képtelen vagyok barátságokat kötni.”

2. Írd le azokat a tényeket, amelyek ellentmondanak ezeknek az állításoknak! Az „Egyszerűen képtelen vagyok barátokat szerezni” mellett megjelenhet például az, hogy: „Egyszer volt egy barátom a munkahelyemen, de megszakadt a kapcsolatunk.” A „Mindenki csúnyának tart, és sosem lesz partnerem” esetében felszínre törhet például az, hogy: „Múlt héten a barátnőm, Priya megdicsért.”

3. Alkoss megerősítő mondatokat a régi hiedelmek helyett! Például: „A pénz könnyen jön az életembe”, „Szeretek új emberekkel találkozni”, és: „Kedves és szerethető vagyok.”

4. Tárd fel, honnan erednek a hiedelmeid! Lefogadom, hogy a többségük mások félvállról odavetett megjegyzéséből származik – most is pontosan azok a szavak járnak az eszedben, amiket mondtak, ugye? –, amelyekkel talán nem is akartak bántani. Ha rájössz, honnan származnak ezek a gondolatok, az nagyban segíthet csökkenteni a hatásukat.

5. Nevesd ki az őrült tudatalatti gondolataidat! Mulass azon, hogy milyen ostobaságok ezek, és milyen nevetségesek is, és ezzel enyhíted a hatásukat! Ne feledd, hogy ezek csak gondolatok, amiket te irányítasz, nem pedig fordítva!

„Ne hagyd, hogy egy múltbéli esemény eltántorítson az új élettől!”

3.

Hagyd abba a panaszkodást!

Amikor legutóbb telefonon beszéltél egy barátoddal, mi volt a téma? Az álmaid, a vágyaid, a magad elé kitűzött célok, és egyéb pozitív gondolatok? Mindketten arról meséltetek, milyen kellemes dolgok történtek veletek a munkahelyeteken, és megköszöntétek a gyermekeiteknek, a kedveseteknek és a kollégáitoknak, amiért társaitok ezen a csodálatos úton?

Nem erről volt szó? Közel sem? Nos, nem lep meg… Rengeteg időt töltünk panaszkodással és nyavalygással. A panaszra okot adó dolgok listája pedig végtelen. Túl meleg van, vagy túl hideg, nagy a forgalom, a tömegközlekedés egy katasztrófa, a kedvesünk és a gyerekeink, a spamek, a WIFI, valaki túl hangosan eszik, korán kell kelni, rosszul áll a hajunk, munka, vasalás – nincs olyan téma, ami ne kerülne napirendre, és ne nyafognánk, morognánk miatta állandóan.

Mégis, mi bajunk van? Miért érezzük úgy, hogy állandóan negatív gondolatokat kell köpködnünk magunkból, és beleragadnunk egy végtelen, pesszimista hurokba?

Nos, először is: ez segít némileg enyhíteni a stresszt. Ismered az érzést: a panaszkodással kiengedünk némi gőzt, és jólesik külső tényezőket okolni azért, ahogyan érezzük magunkat. Egyszerűen jó érzés, hogy nyafoghatsz egy kicsit Colin miatt, aki állandóan a szavadba vág a munkahelyi megbeszéléseken, vagy ha valaki meghallgat, amikor a volt pasidat szidod.

Másodszor pedig: a panaszkodás kiváló módja annak, hogy kapcsolódhass másokhoz. A közös panaszkodás összeköthet, különösen, ha egyetértünk a választott témában. Ha például mindannyian egyetértünk abban, hogy Chrisnek a könyvelésről nem a közös helyiségben kellene elfogyasztania a makrélasalátáját, és a péntek esti italozás közben együtt morgunk emiatt, akkor ettől egyfelől igazolva, másfelől pedig egy csoport tagjának érezhetjük magunkat.

A közös panaszkodás segíthet abban, hogy feldolgozzuk a problémáinkat. Ha ezzel a módszerrel meg tudunk szabadulni a feszültségtől, lehetőségünk nyílik arra, hogy másoktól is ötleteket gyűjtsünk, amiből határozott előnyünk származhat.

Egy másik rejtett előnye a panaszkodásnak a másodlagos nyereség. Mindannyiunknak van olyan barátja, aki állandóan a heti megpróbáltatásairól és a szenvedéseiről posztol a Facebookon, aztán elárasztják a támogató és a „Minden oké?”-típusú üzenetek. A nyilvános panaszkodásért cserébe kapott figyelem a másodlagos nyereség legjobb példája. Panaszkodás = jutalom.

A családunk és a neveltetésünk is nagy szerepet játszhat abban, miért panaszkodunk egyfolytában. Ha olyan családban nőttél fel, ahol az volt a szokás, hogy a családtagjaid hazaérve siránkozni kezdtek az aznapi stressz miatt, akkor nem meglepő, hogy te magad is ugyanezt teszed.

Ha egyszer elkezdünk nyavalyogni, az szokássá válhat, és nagyon hamar azon kaphatjuk magunkat, hogy rendszeresen csináljuk. Talán még vannak is olyan barátaid vagy családtagjaid, akikkel
– őszintén szólva – azt sem tudod, miről beszélgetnél, ha nem lenne nálad egy nagy zsák, tele „minden, ami rosszul megy az életemben”-típusú dologgal.

A fenti gondolatokat olvasva most az jut eszedbe: „Oké, Holly, de miért olyan nagy ügy ez, hiszen az előbb mondtad, hogy enyhíti a stresszt. Akkor miért nem csinálhatom úgy, ahogy nekem tetszik?” Egyetértek veled: csinálhatod. A te életed, és mint minden más, az is rendben van, ha hébe-hóba panaszkodsz. Amikor azonban már-már betegesen és szüntelenül nyavalyogsz, az negatív hatással lesz a mentális egészségedre – és nagy valószínűséggel a másokkal való kapcsolataidra is.

Az a legnagyobb bajom a panaszkodással, hogy az esetek többségében nem foglalkozunk a tényleges problémákkal, és hagyjuk őket elmérgesedni. Elképzelhető, hogy tényleg nagyon felhúzzuk magunkat azon, hogy már második alkalommal maradtunk le az előléptetésről; és annak ellenére, hogy úgy érezzük, megérdemelnénk, sosem ülünk le egy őszinte beszélgetésre a főnökünkkel, hogy megkérdezzük, ő mit gondol erről. A panaszkodás tétlenséghez vezet, bár kétségtelenül egyszerűbb, mint tenni valamit az ügy érdekében. Kényelmes, mondhatod a magadét, és mindezt anélkül, hogy elvégeznéd a szükséges munkát.

A folyamatos kesergés tényleges negatív hatással van az egészségünkre is. A sopánkodással arra trenírozzuk az agyunkat, hogy a világ egy nyomorúságos hely, ami arra készteti a szervezetünket, hogy stresszhormont, kortizolt termeljen. Ha túl sok kortizol kerül a véráramunkba, megemelkedhet a vérnyomásunk, gyengülhet az immunrendszerünk, és megnövekedhet a szívbetegségek kockázata is.

Hétköznapi oldalról megközelítve: ha állandóan panaszkodsz, és sosem teszel semmit, fárasztó leszel a barátaid és a családod számára. Ha nap mint nap ugyanazokat a problémákat zúdítod rájuk, könnyen előfordulhat, hogy elkezdenek eltávolodni tőled, hiszen rájuk is hatással van az, hogy negatívan állsz az élethez.

A panaszkodás nem oldja meg a problémákat, csak tovább fokozza azokat. Minél többet beszélsz ugyanazokról a dolgokról, anélkül, hogy tényleges lépéseket tennél annak érdekében, hogy feldolgozd vagy megváltoztasd azokat, annál inkább felbosszantod magad rajtuk. Ez pedig olaj a tűzre, és csak még szerencsétlenebbnek fogod érezni magad.

Abba akarom hagyni a panaszkodást, de nem tudom, hogyan…

1. Derítsd ki, miért panaszkodsz annyit! Talán fáradt vagy, túlhajszolt, túlvállaltad magad, vagy félsz valamitől? Vedd górcső alá, honnan ered ez! Ha sikerült rájönnöd, mi az oka, gondold át, tehetsz-e valamit ellene, és ha igen, vágj bele! Ha nem tudod befolyásolni, létezik más módja, hogy ugyanarról a témáról máshogyan beszélj?

2. Figyelj a kiváltó okokra! Ha pontosan tudod, hogy a reggelenkénti iskolába készülődés és rohanás után stresszesnek érzed magad, és legszívesebben mindenkinek megmondanád a magadét, gondold át, mit tehetsz annak érdekében, hogy elébe menj ennek, és valami más megoldást találj a nyafogás helyett! Miért nem adsz hangot helyette inkább az örömödnek? Legyél izgatott, lelkes és kifejező! Mondd ki bátran: „Szeretem ezt az élénk színű autót!” „Imádom a parfümöm illatát!”, „Milyen csodaszép kék ma az ég!” Ez a technika rákényszerít, hogy az örömteli dolgokra összpontosíts.

3. Írd le! Vesd papírra a panaszaidat, aztán dobd ki! Engedd el!

4. Egy kis panaszkodás azért belefér. Mindennap engedélyezz magadnak egy kis panaszkodást, amit aztán okosan használj fel, vagy jelölj ki egy tízperces intervallumot, amikor kedvedre elmerülhetsz a nyavalygásban! Amikor azonban letelik az idő, abba kell hagynod!

5. Cselekedj! A valós problémák megoldása érdekében viszont mindenképpen tegyél lépéseket! Ne rágódj tovább a problémán, hanem kezdj el erőt meríteni abból, hogy lépésről lépésre változtatsz rajta!

„A panaszkodás nem oldja meg a problémákat, csak tovább fokozza azokat.”

Tartalom

Bevezető

1. Hogyan működik az agyunk?

2. A korlátozó hiedelmek

3. Hagyd abba a panaszkodást!

1  A Byker Grove egy angol, tinédzsereknek szóló filmsorozat, amelyet 1989 és 2006 között sugárzott a BBC One tévécsatorna. (A szerk.)

2  Az antifoszfolipid szindróma egy autoimmun betegség, amelynek során a beteg immunrendszere olyan antitestnek nevezett fehérjéket termel, amelyek a szervezet saját sejtjeit vagy szöveteit támadják meg. (A szerk.)

3  Ursus Libris, Budapest, 2008. Fordította Túróczi Attila.