részlet

corvina

© Odile Jacob, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Boris Cyrulnik: Le laboureur et les mangeurs de vent. Liberté intérieure et confortable servitude, Odile Jacob, Paris, 2022

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2023

A könyvet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6975 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Gyerekek felkészítése a háborúra

Gazembert szeretni

Elbeszélni a lehetetlent

Áldozatként élni vagy értelmet adni a balsorsnak

Világlátást tanulni

Felfedezni vagy rangsorolni a világot

Szembesülés

A félrevezető világosság

Önállóan gondolkodni

Szeretünk, hogy gondolkodhassunk

Őrjöngés, ahogyan a kultúra megkívánja

Hinni az általunk kitalált világban

Színezni az észlelt világot

Szavakba foglalni a valóságot és érzéseinket

Beszéddel palástolni a valóságot

Önalávetés a felszabadulásért

Megszervezni a külvilágot a belső világ megépítéséhez

Vállalni a nemiséget és a halált

Őrjöngeni össznépileg

Boldogságos elidegenedés

A konformizmus teljhatalma

Utánozni annyi, mint odatartozni

Járványok és hiedelemfelhők

Tömeggyilkosság tettestársává válni

A vágyott hit közzététele

A kételkedés fejleszt

Iskola és erkölcsi értékrend

Megválogatni a gondolatainkat

Kötődés és érvek

Érzelmi és verbális normagyengülés

Behódolás a tekintélynek

Érzelmi befagyás

Belső szabadság

Jegyzetek

Gyerekek felkészítése a háborúra

Amint legyőzték őket, a rémületet keltő felsőbbrendű férfiak egyszeriben szívélyes cimborák lettek. Hétévesen voltam tanúja az átváltozásuknak. 1941-ben a német hadsereg diadalmasan vonult be Bordeaux-ba. Lehengerlően! Tökéletes díszszemle, sisakok és fegyverek nyílegyenes sorai tettek elsöprő hatást. Pompás piros tollbokrétás lovak, harcias dallamok, hipnotikus dobszó sugallt iszonyú erőt. Körülöttem sírtak az emberek.

Megszállás, utcai letartóztatások, hajnali razziák, tilalmak, járőrözések négy éve után a németek Castillon-la-Bataille-ba vonultak vissza. Bevették magukat a városkába, az ellenőrzőpontokra őröket állítottak, eltorlaszolták a bevezető utakat. Az ellenállók, a Franc Tireurs et Partisans (FTP) kommunistái és a Forces Françaises de l’Intérieur (FFI) gaullistái ez egyszer szövetségben kerítették be a német zászlóaljat. 1944-ben a parancsnok tisztában volt azzal, hogy a nácik elvesztették a háborút, és a harc csakis értelmetlen emberveszteséggel járhat. Letette a fegyvert, hogy mentse az állományát. Szavai „kapituláció”-t jelentettek az általam hallott köznyelvi megfogalmazásban: „Ach… tele a tököm a háborúval!” És a százados aláírt. Innentől a félelmetes felsőbbrendűek jószándékú parasztok lettek. A megadás után katonák ezreit láttam leszegett fejjel libasorban vonulni tíz-egynéhány hiányos fegyverzetű siheder őrizete alatt, akik a helység főterére terelték őket. A felsőbbrendű férfiak mocskosan, borostásan, ziláltan bámultak maguk elé, a puszta földön ülve, szótlanul, tehetetlenül.

A fegyverszünet aláírásakor „hadifogollyá” átminősült büszke katonák derékig nekivetkőzve együtt dolgoztak a parasztokkal, akiknél laktak. Művelték a szőlőt, ellátták az állatokat és tréfálkoztak a járókelőkkel. Integettek a gyerekeknek, megszólították őket, hogy franciául-e, vagy németül, már nem emlékszem, de világos volt számomra, hogy ezek a férfiak többé nem félelmetesek, hiszen mosolyogva beszélnek hozzánk, és leszedik nekünk a fáról a gyümölcsöt, ha nem érjük el.

Egyetlen mondat, „A háborúnak vége”, pár papírra vetett szó egy aláírással megtoldva fordulatot hozott az emberek észjárásában. Már nem övezte rettegés a németeket. Az ellenállók védték őket a gyalázkodástól, a köpdöséstől, méltóságteljesebb viselkedésre intve a francia agresszorokat. Gyermeki fejembe szöget ütött, hogyan lehet gyűlölködni, öldökölni, aztán egyik percről a másikra felfogást váltani. Egyetlen szó más színben láttathatja a világot. Gyerekkorunkban vetődnek fel az életünket meghatározó alapproblémák. Idősödve jövünk rá, hogy két-három szó irányt szabhat egy életútnak.

Mostoha kor volt ez a világrajövetelhez. Sebastian Berlinben született 1907-ben, én Bordeaux-ban 1937-ben. Ugyanolyan gyerekkor jutott mindkettőnknek. Országaink háborúra készültek, környezetünk nyelvezete más-más táborba rekesztett. „Tisztában voltunk vele, hogy sok kortársunkkal nem tudunk szót érteni, mert más nyelvet beszélünk. Lépten-nyomon hallanunk kellett a »barna dialektust«, ezt a visszataszító zsargont, amelynek minden szava az erőszakos ostobaság megnyilvánulása volt. Íme néhány példa: »bevetés«, »néptárs«, »talajgyökér«, »fajidegen«, »alacsonyabb rendű ember«, »élettér«.”1

Az elbeszélések életkorát elérve, úgy ötévesen, anyámtól ezt hallottam: „A németekkel tilos szóba állni, mert börtönbe is csukhatnak minket.” Amikor fegyver a szó, hallgatunk, hogy mentsük a bőrünket. 1944. január 10-e éjszakáján, hatévesen elfogtak. Hirtelen megtudtam egy Gestapo-tiszt szavaiból, hogy az alsóbbrendű emberek veszélyes, az erkölcs nevében kiirtandó csoportjába tartozom.

Az első világháború után akkor tizenegy éves cimborámra, Sebastianra is érvényes, hogy „a tulajdonképpeni náci generáció […] az 1900-tól 1911-ig születettek közül került ki, azokból, akik a háborút nem mint valóságot, hanem mint nagyszabású játékot élték meg.”2 Elkápráztatták őket a hősiesség, a pokoli csaták, a megváltást hozó áldozatvállalás, az eksztatikus ölés narratívái. Micsoda lelki nagyság, micsoda szépség! Mások, akik megtapasztalták a háború valóságát, a néma szenvedést, a megalázó ínséget, a gyász fájdalmát, a sérült lelkek gyötrelmét, inkább hallgattak, hogy ne szakítsák fel ismét az emlékezet frissen begyógyult sebeit.

Sebastian is, én is hökkent tanúi lehettünk kétféle lelkesítő szózatnak: a nácizmus energiájának az 1930-as években, a kommunizmus nagyvonalúságának 1945 után. Háborúban eszmélő, halálveszélytől meglegyintett gyermekek lévén már felfogtuk: kétféle nyelvezet vezérli az emberek lelkivilágát. Az egyik magasröptű, gyújtó szavakkal alkot esztétikus vagy taszító képzeteket: „Hősiesség… a nép diadala… tisztaság… ezer év boldogság… daloló holnapok…” Ezek a lángoló szavak eltávolítottak a valóságtól. Sebastian (aki tizenegy éves volt 1918-ban) meg én (aki nyolcéves voltam 1945-ben) inkább a bensőségesebb örömmel eltöltő szavakat kedveltük, a feltáruló világot felfedezők szavait, a valóságot kóstolgatva. Az utópiát tápláló fellengzősség szemben áll a hétköznapiság sokrétűségére ráébredő paraszti örömmel. A fenségbe szerelmesedők lerázzák a zavaró kérdéseket, az egység extázisát igénylik, amely leválaszt a valóságról és fenntartja az „abszurditás logikáját”: a módszeres őrület káprázata elvakítja a gondolkodást, nem hagy teret a kételkedésnek, tiltja a kérdésfelvetést, amely csorbítaná az abszurd logika által nyújtott boldogságot.

A gyermekek óhatatlanul célpontjai az ilyen túl egyenes beszédnek, mert szükségük van a bináris kategóriákra ahhoz, hogy elkezdhessenek gondolkodni: ha nem jó valaki vagy valami, akkor rossz, ha nem nagy, akkor kicsi, ha nem férfi, akkor nő. Ez a bántó élesség teremti meg számukra a biztonságot adó kötődést anyuhoz, apuhoz, a valláshoz, az iskolatársakhoz, a falu tornyához. Ez a kiindulása korai világképüknek, egyértelmű bizonyosság, amely önbizalmat olt beléjük, hogy elfoglalhassák helyüket az adott családban, kultúrában.

Vigyázat: kiindulásról beszélünk. Ha ez az alapozás annyiban marad, akkor meggátolja egyéb magyarázatok keresését, klánszellemmé válik, vitán felül álló meggyőződéssé. „Így van és kész… csak a hülye nem gondolja azt, amit én.” Ez a bántó hit növeli az önérzetet, gátolja a gondolkodást, akárcsak a fanatikusoknál. Az ismétlés nyomása ellehetetleníti a változtatást. A klánszellem megerősíti a személyiséget, felmagasztalja a lelket, megmámorosítja a másként gondolkodók ellen háborúra készülőket. A vallásháborúk kérlelhetetlenek.

Ahhoz, hogy az emberlét kalandjába bocsátkozhassunk, elengedhetetlen az önmagunkba vetett hit. Valamennyi totalitárius rendszer kihasználta ezt az igényt: „Én elmondom nektek az igazságot, az egyetlen igazságot”, így a Megváltó. „Kövessetek, engedelmeskedjetek, és tiétek lesz a dicsőség, hogy klánotoknak elhozzátok az üdvösséget.” Ilyen felhívásnak nehéz nem bedőlni. „A balsors okozói azok, akiknek ellenére van a mi jósorsunk”, teszi hozzá a Megváltó. „Akik mást gondolnak, mint mi. Akik más üdvösségben hisznek, balsorsra szánnak minket azzal, hogy kétségekkel mételyezik a mi meggyőződésünket.”

Ha a diktatórikus rezsimek meghódítják a zsenge lelkeket, gyakori jelenség, hogy a gyermekek szembefordulnak szüleikkel, akiknek kérdésfeltevései, árnyalásai lohasztják a lelkesedést, kioltják a vágyálmokat. „Haragudtam apura, nem értettem, miért nem hajlandó belépni az egész családunknak annyi előnyt biztosító náci pártba.” A kis Annele el van bűvölve a Hitlerjugend nagylányaitól: „Azt kívántam, bár lennék már idősebb, hogy én is olyan egyenruhát hordhassak, mint az unokanővéreim, Erna és Lisl.” Mert ők ünnepségeket rendeznek, verseket szavalnak, én meg kimaradok ezekből az örömökből a szüleim miatt.

Egy emberi lény belső világa szakadatlanul tágul egész életében, a fogantatástól a sírig. Amikor az agy formálódni kezd az anyaméhben a legelső hetektől fogva, csak a legközvetlenebb információkat dolgozza fel. Az embrió testéből származó hormonok kölcsönhatása az anyja testéből származókkal differenciálja a szerveit. A terhesség előrehaladott szakaszában a magzat világa tágul azáltal, hogy érzékeli az anyai emóciókat, a stresszes állapotot jelző vegyületek (kortizol, katekolamin) vagy a jó közérzetet jelzők (endorfinok, oxitocin) közvetítésével. Megszületésük után a kisbabák az anyai test egy-egy részletét észlelik (szem hang, érintés), ezekhez kapcsolódik egy másik, közeli, de eltérő kötődési személy, az „apá”-nak nevezett szülő. Amikor a gyermek eléri a szóbeliséget háromévesen, belső világa tovább tágul. A szavak eleinte környezetének a tárgyaira vonatkoznak (labda, cumisüveg…), majd tartományuk fokozatosan kiterjed (séta). Öt-hat évesen, amikor az agya megérik az idő képzetére, a gyermek belép az elbeszélések korába. Ekkortól képes mondatokat alkotni érzékleten túli dolgokról, történésekről, entitásokról: ezer éve lezajlott vesztes csatáról, csodaszerű vagy szégyenletes származásról. Környezetének elbeszélései belejátszanak önazonosságába („Szent Lajos az ősöm”), büszkeségébe („breton vagyok”), szégyenérzetébe („apám kollaborált a nácikkal”) vagy abszurd logikájába („felsőbbrendű fajhoz tartozom, mert szőke vagyok és kék szemű”). A kibontakozásnak ebben a fázisában teszi magáévá a gyermek gondviselői és nevelői vélekedéseit. Átveszi azok értékrendjét, akikhez kötődik. Ha a szülői elbeszélések összhangban vannak a közösségi elbeszélésekkel, az utód kiteljesedése töretlen, ám ha ellentmondanak egymásnak a gyermekek és a szülők elbeszélései, ha más intézmények: iskola, egyház, politikai párt vagy szekta, más álláspontot hirdetnek, a nézetkülönbség szétzilálja azok családi kötődését, akik szakítanak a szüleik vélelmeivel. Ez történt a kis Annele esetében, aki a Hitlerjugendbe lépésről ábrándozott, noha szülei ezt ellenezték.

A hét-tíz éves gyermeknek egy totalitárius kultúra megadhatja azt, amit remél, csodás jutalommal kecsegtetheti: „Erna és Lisl egyenruháját viselem majd, együtt táncolunk, és szőke gyerekeket hozunk a világra, akik ezer év üdvösséget hoznak a népnek.” Ha egy ilyen kulturális narratíva uralja el a gyermekek lelkét, ünneprontó bármiféle megfontolás, mérlegelés. A totalitárius narratíva igézetében a fiatalok nem restek feljelenteni a szüleiket a rendőrségen, ahogyan a Hitlerjugend tagjai vagy az ifjú dzsihadisták tették. Ha a gyermekek világképe a szüleikével esik egybe, cinkosok lesznek a totalitárius narratívával való szembenállásban. Violetta Temesvárott folytatott orvosi praxist, egyik diáktársához ment feleségül. Ceauşescu (1918–1989) alatt a törvény csak a polgári házasságot ismerte el. A párnak két kislánya született, de Violettát hívő ortodoxként bántotta, hogy Isten színe előtt nem léptek frigyre. A férje felajánlotta, hogy utazzanak el messzire, a Kárpátokba, ott áldja meg őket egy kápolnában egy pap. A kislányok nem voltak hívők, de ők is elviselhetetlen korlátozásnak érezték, hogy az iskolaköpenyük ujján számot kell viselniük, amelyet leolvashat bárki, aki látja őket a templomban. Az illetőnek csak telefonálnia kellett a rendőrségre és minden további nélkül bemondania a számot. A szülőkre már másnap hatósági retorziók vártak volna: szigorított őrizet, folytonos ellenőrzés, utazási tilalom. A kislányok ugrabugráltak a vallási szertartás közben, de a titkot megtartották, mert ez a közös kihágás szolidárissá tette a családot a Ceauşescu-rezsimmel szemben.

Gazembert szeretni

Amikor Franciaország felszabadult 1945-ben, sok gyerek döbbent rá arra, hogy a háború alatt apja kollaborált a náci megszállókkal. Nehezen emészthették meg az ellentmondó narratívákat. „Családi körben odavoltam markáns egyéniségű apámért, de a közbeszéd felfedte előttem, hogy közel állt Doriot-hoz”, íme, ez járt a kis Marie fejében.3 Nyolcévesen ámuló tanúja anyja extázisának egy politikai gyűlésen, ahol Doriot, kommunista országgyűlési képviselő, Saint-Denis polgármestere tüzeli a tömeget, a PPF (Partie populaire français – Francia Néppárt) megalapítását szorgalmazva, amely aztán kollaborál a nácikkal, tevékeny az LVF (Légion des volontaires français contre le bolchévisme – Francia önkéntesek légiója a bolsevizmus ellen) soraiban, a Waffen-SS kötelékében.

Eltöprengett-e már az olvasó azon, hogyan szerethet egy gyermek egy gazembert? Elég nem tudomásul venni a gazemberséget, ragaszkodni az odahaza jóságos apukához, akinek amúgy Mengele, Himmler vagy Sztálin a neve. „Apu megkívánta tőlem a szorgalmat az iskolában”, mondja Pol Pot lánya, aki nem tudhatta, hogy a „drága apuka” akkor záratta be az egyetemeket és deportáltatta az oktatókat. A kis Alessandra Mussolini mást sem hallott, mint fasiszta nagyapja, Benito dicsőítését. Hogy is ne lett volna büszke rá? Kira Allilujevának mesébe illő gyerekkora volt, a tisztogatások, bűncselekmények, deportálások felelősei eljátszadoztak vele a halálos ítéletek aláírása előtt. Nagybátyjához, Sztálinhoz, a rokonhoz egész életében szeretettel viszonyult. Megemlékezik ennivalót kolduló éhezőkről, a döbbenetről, amikor anyját, Zsenyát letartóztatták, értetlenségéről, amikor fiatal, gondtalan színésznőként a börtönben találta magát. De soha nem hozza összefüggésbe a hozzá oly kedves Sztálin nagybácsit a tragédiákkal, amelyeknek tanúja lehetett a nyílt utcán. Mao Hszin-jü, Mao Ce-tung unokája dicsőítő könyveket írt a nagyapjáról. Raghad, Szaddám Husszein legidősebb lánya kijelentette: „Büszke vagyok, hogy ez a férfi az apám.”

Más ivadékok már azelőtt gyűlölték apjukat, hogy bűnözőnek tudták. Castro lánya nem sejtette, hogy ki az apja, hiszen otthonában soha meg nem fordult, és az anya a nevét sem ejtette ki. A kislánnyal tizenkét éves korában közölték, hogy az apja Fidel Castro. A kis Niklas Franknak nem kellett felvilágosítás arról, hogy apja lángszóróval végzett a varsói gettó túlélőivel (1943 áprilisában), épp elég volt neki gyűlölködő szavakat hallani róla az anyjától.4 E bűnös apák iránti szeretet vagy gyűlölet nem a valóságtól függött, hanem abban gyökerezett, hogy a környezet hogyan beszélt róluk.

A fejlődő gyermekre legelőbb anyja testének nyomása és emóciói hatnak. A hozzávetőleg harmadik életévében a beszédig, hozzávetőleg hatodik életévében az elbeszélésig eljutó gyermek belakja az általa hallott szavak világát. Ezért sajátítja el olyan könnyen az anyanyelvet, ezért osztozik az anya vélelmeiben. Mindnyájunk számára meghatározó, hogy mit mesél a környezetünk. Csak az autonómiához vezető utat bejárva szerzünk bizonyos fokú belső szabadságot. Ekkor válunk képessé arra, hogy ítéljünk, mérlegeljünk, a kínálkozó elbeszéléseket befogadjuk vagy elutasítsuk; egyesek annyira igénylik az összetartozást egy csoporttal, mint valaha az anyjukkal, ezért mérlegelés nélkül fogadnak magukba minden elbeszélést. Az összetartozás biztonságot adó szükséglete megsínylene bármi kritikát. Mások ellenben, akik az anyjuk által nyújtott védettségben kellő önbizalomra tettek szert, merészen belevágnak az autonómia kalandjába. Az összetartozásra sóvárgóknak élvezet a dogma elbeszéléseit szavalni, mert jóleső önigazolás, önkívület: megerősíti őket az „abszurd logiká”-ban, ahogy Hannah Arendt kifejtette. Azok, akik inkább a saját fejük után folytatják a terepszemlét, nem a másoktól sulykoltakra hagyatkoznak, hanem a földművelő stratégiáját teszik magukévá. Kavicsokba botlanak, szimatolják a talajt, a valóságban gyökerező felfogás megelégedését keresik. Ennek ellentéte az extatikusok megelégedése, ami önkívületbe, gyökértelen okfejtésekbe, „logikus delírium”-ba ragadja el a szellemet. A földművelő jó sorsa az érzékeken keresztül, érintés, tapintás, megfigyelés révén szerzett tudást gyarapítja, a terepmunkás hozzáértését, az eksztázis viszont utópiába ragadja el a szellemet.

Ezek a megismerési módozatok ellentétes irányúak. Az eksztatikusok az anyagtalan elbeszélésektől lehengerelve készek életüket adni egy megszentelt szavakkal jelölt láthatatlan entitásért, a földművelők viszont képtelenek elfogadni az állítólagos teljes igazság színtiszta kinyilatkoztatását. Tudva, hogy a talaj néha aszályos, de sártengerré is válhat, szeretik árnyaltan kidolgozni a valóságos, tehát gyarló élet narratíváit.

Elbeszélni a lehetetlent

Bizalmatlanságot keltenek bennem a tiszta eszmék, hamisságot sejtek. Nem szeretem a homályos eszméket, sehol egy támpont a sötétségben. De miért így keresem az igazságot? Amikor egy gyermek hétévesen elér a filozofálás korába, az általa hallott szavak szabják meg a világlátását, környezetének elbeszélései világítanak rá mindennapi életének egyes jelenéseire. A gondolatait kimondó gyermek sokkalta inkább érzéseit önti szavakba, mintsem a tényállást.

Hétéves koromban halálra ítéltek egy általam nem ismert bűnért. Tudtam, hogy ez nem gyermeki fantáziálás, nem a képzelet játéka, hanem nagyon is valóságos halálos ítélet. 1944 januárjában éjjel, álmomból ráztak fel fegyveres férfiak, akikre német őrjárat felügyelt a folyosón. Hétéves korban már van haláltudat, a gyermek már felfogja a végpont felé tartó időképzetet, a könyörtelen soha-vissza-nem-térést.

A családomnak addigra már nyoma veszett, apám bevonult, anyám intézetbe adott a letartóztatása előtti napon. Elvesztettem őt is. Szüleim köddé váltak. Volt, nincs család. Sehol a barátaim. Ott találtam magam egyedül a szintén fogoly ismeretlen tömegben a börtönnek használt bordeaux-i zsinagógában, szögesdrót akadályok és fegyvert szegező katonák gyűrűjében.

Hát értheti ezt egy hétéves? Hát csoda, ha belekábul az óriási, felfoghatatlan, abszurd veszélybe, ami halállal fenyegeti, ki tudja, miért? Egyszerre mégis közérzetjavító egy világmagyarázó kijelentés: „A németek barbárok, csak a gyilkoláson jár az eszük.” Az értés illúziója akut pszichés stresszreakciót gerjeszt. Miért hurcol engem börtönbe egy teljes osztag? Miért állják el az utat felfegyverzett katonák? Miért a szögesdrót? Miért ölnek meg minket? Mihez kezdjek a barbárokkal szemben? Én öljem meg őket? Ahhoz kicsi vagyok. Nincs más, mint menekülni.

Ez az. Minden világos, jobban érzem magam, de tévedek. Éveken át feszegettem ezt az emléket. Helyesebb azt írnom: „csócsáltam”. Újra meg újra lepergett előttem letartóztatásom jelenete és megmenekülésem közeli képsora. Mindig egyformán, mint egy zaklató forgatókönyv, amelyből egyetlen kérdés kristályosodik ki: „Mi okból kell megölni engem?”

Nem mondhattam el senkinek. A felnőttek önvédelemből belém fojtották a szót: „Ezen már túlvagyunk… szedd össze magad… ne folyton erre gondolj…” Folyton csak erre gondoltam, de nem beszélhettem róla. Még olyan is előfordult, hogy hangosan nevettek halálos ítéletem elbeszélésén, hogy tudniillik egy tiszt az egyik asztalhoz küldte a németországi munkára rendelteket, a másik asztalhoz meg a kiirtandókat. „Honnan veszed… Az ujjadból szopod…”

A felszabaduláskor nyolcéves voltam, emlékszem, azt gondoltam: „A felnőttek nem lehetnek a segítségemre, csak magamra számíthatok, ha meg akarom érteni a szüleim halálát, a tönkretett gyerekkoromat. Ahhoz, hogy felfogjam a felfoghatatlant, rendet kell tennem a lelkemet nyomasztó képek között.” Persze akkor nem ezeket a szavakat használtam, ma fogalmazok így, hogy helyre tegyem az emlékeimet. Akkor két megoldást ötöltem ki: „Nagykoromban regényeket fogok írni, a hősöm lesz a szószólóm. Letartóztatja a Gestapo, mint engem, de sikerül megszöknie. Nagyszerű emberekkel találkozik, akik védelmükbe veszik és segítik, hogy erősebb legyen a halálnál. Tönkreveri a német haderőt, és az egész világ értésére adja: »Jobbat érdemeltem a megöletésnél.«” Így rehabilitálva a hősöm aztán békében élhet.

Ebben a fantázia-forgatókönyvben nagy örömömet leltem, de igazából más reményeket tápláltam. Emlékeimet megosztható tapasztalattá rendezve visszatérhettem a világba, elfogadottabbnak, kevésbé idegennek éreztem magam, de nem erre törekedtem. Úgy vélekedtem, hogy a szörnyűség megértése fölénybe hoz az agresszorral szemben. Tudósként kell kesztyűt dobnom a nácizmusnak. Tizenegy évesen úgy gondoltam, a tudomány révén igazságtömbökhöz jutok, és ezekből kovácsolok fegyvert a németek ellen. Ez az az irány, amely elvezet önmagamhoz. Útmutató célkitűzés volt. Az, hogy gyerekkorom katasztrófájának értelmet adtam, megváltoztatta a velem történtekkel kapcsolatos érzelmeimet. A brutális tények iszonyata innentől megírható közlés lett, a megértés számomra roppantul vonzó munkája. Meg kell fejtenem a letartóztatás titkát és írásba foglalnom, hogy a halál keserűsége a megértés örömévé váljon.

Ma már tudom, hogy ez a védekező reakció (jogos önvédelem) azért lehetett a mentsváram, mert eszelősség volt. A valóság romokban hevert. Befogadó családom nálam is jobban gyászolt, letaglózta a háború, az üldöztetés, hallgatásba burkolózott, nehogy felriassza a démonokat. Ha az elbeszélések azon nyersen idézik fel a borzalmakat, a szavak ismétlése felszakítja az emlékezetet. Beszélni gyötrelem, hát jobb a némaság, ha úgysem hallgat meg senki.

Valahányszor vallottam álmaimról az életem során, barátokat veszítettem el. A beszámolóm nekik őrültség volt, az eseményekről alkotott képzeteikkel összeegyeztethetetlen. De engem mégiscsak az álmaim mentettek meg a valóság őrületétől, amikor normális dolog volt egy gyermeket megölni. Ha kiegyensúlyozott vagyok, bizonyára idomulok szintén túlélő hozzátartozóim keserűségéhez. Osztozom bánatukban, magamra veszem én is az elmondhatatlan emlékektől súlyos csendjüket. Gyorsan szakmát tanulok, akármit, hogy a közelükben maradhassak az időnkénti viharok szabdalta néma gyászban.

Később aztán észszerűtlen észérvek kerültek napirendre, amelyek azonban szavakba öntötték az értés illúzióját. „Azt mondod, hiányzik anyád… de hiszen én megtettem érted azt, ami tőle soha nem telt volna… és így köszönöd meg?!…”: szenvedés volt ez mindenkinek.

Szerencsére eszelősködtem. Üreges fába húzódtam vissza, amely érintkezett a föld alatti tartománnyal, ott állatok vártak, felettem nem ítélkező érzelembombák. Később egy könyvben olvastam Rémiről, a hányatott sorsú talált gyerekről, és signor Vitalisról, akitől utcaszínházi jelenetek rendezését sajátítja el, a főszerepeket Kapi kutyára és két kóbor cimborájára, valamint Ficsúr majomra osztva.5 A társulat a falu főterén viszi színre a mindennapok ügyes-bajos dolgait.

Jegyzetek

1 Sebastian Haffner: Egy német története, Budapest, Európa Könyvkiadó, 2014. 103. o. Ford. Liska Endre.

2 Uo. 26. o.

3 Chaix M., Les Lauriers du lac de Constance. Chronique d’une collaboration, Paris, Seuil, »Points«, 2012.

4 Clarens K., Hofstein C. et al., dossier »Mon père était un dictateur«, Le Figaro Magazine, 2006. június 17., 35–40. o.

5 Hector Malot: Talált gyerek, Budapest, Holnap Kiadó, 2012. Ford. Morvay Zsuzsa.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License