SZEPES MÁRIA

A sors mágiája

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-585-2 (epub)

ISBN 978-963-529-586-9 (mobi)

Előszó

Ez a könyv folytatása, modernizált kiegészítése A mindennapi élet mágiája című tanulmányomnak, amelyet 1953-ban írtam. A sors mágiájának sorait most rovom, 1995-ben. A mindennapi élet mágiája ma is érvényes. Módszerei változatlanul helytállóak, eredményesek, mert időtlenek. Mégis van hozzátennivalóm. Azóta is tanulmányokat folytatok, gyakorolok, új, a mai mentalitásnak megfelelőbb felismerésekhez jutok, amelyeket meg kell osztanom e beteg világ egyéni, közösségi problémáival küzdő embereivel, akik figyelnek rám. Választ kérnek. Tudják, egyetlen olyan szót le nem írok, amelyet a lélek tisztességes orvosaként magamon ki ne próbáltam volna. Arról is meggyőződtek, hogy nemcsak mondom, hanem élem is, amiről beszélek. Valamennyi igaz hitet tisztelve, magam nem tartozom egyetlen szektához, irányzathoz sem, bár merítek belőlük, és egyes tételeiket beépítem a saját világképembe. Senki ellen nem hiszek. Bizonyos vagyok benne, hogy ez a téma elbírja az értelem világosságát.

Amit csinálok, azt az összefüggések tudományának nevezem. Pontosabban: a tudomány, a művészet és a filozófia szintézisének. Egyik fakultás, műfaj, tézis igazolja a másikat. Aranyfedezet olyan jelenségek értelmezésére, amelyek e nélkül csonka töredékként élnek az emberi tudat és érzésvilág kiterjedésében. Akkor is, ha kérdéseit minden tudomány más fogalmakkal fejezi ki, mint az ősi hagyomány. Mert a kettő szorosan összetartozik. Amit az ősi kultúrák mágiának neveznek, azt a mai gyógyítók a betegségek pszichoszomatikus okaként határozzák meg.

A sors mágiájának időszerűségét több sürgető ok, főként a földünk válságos állapota mellett valamennyi gondolkodó által észlelhető korszakváltás indokolja. Ez a folyamat uránikus gyorsasággal megy végbe az emberi közösség és a természet minden síkján. E kettő persze teljesen egygyökerű. Ahogy az élőlényeket sem a Bioszból, sem a kozmosz törvényeiből nem lehet kiemelni. Vajon meg lehet-e fosztani az élő organizmust egyetlen életfenntartó szervétől anélkül, hogy ez ne okozná az egész pusztulását?

A végbement korszakváltás annyit jelent, hogy a Halak vezérideáját felváltotta a Vízöntő korszak eszméje, amelynek uralkodó bolygója az Uránusz.

Erről az átalakulásról legtöbben igen keveset, vagy semmit sem tudnak, noha kétségbevonhatatlan tüneteit, ijesztő, különleges hatását, teljesen szokatlan eseményeit mindenki a saját bőrén, idegeiben, indulataiban, szorongásaiban naponta érzi, sőt olvassa a lapokban. Hallgatja a rádióban. Látja a televízióban. Ámulva értesül felfedezéseiről vagy zenitre kerülő vezérmotívumának könyörtelen dúlásairól, amelyeknek fanatikus, csillapíthatatlan agressziója elől százezerszámra menekülnek fegyvertelen áldozatok egy szál ruhában. Elborzad a megerőszakolt asszonyok, gyerekek, öregek, számlálhatatlan halottak sorsától. Merényletekről, háborús tűzfészkekről kell tudomást vennie, s ugyanakkor azt is, mint válaszol a természet e borzalmakra elemi csapásokkal. Sokan kérdezik tőlem, valójában mi is az a Vízöntő? Mikor kezdődött? Milyen erőket, változásokat hozott magával? Megpróbálom röviden elmondani.

Kozmikus látogató

Földünk zodiákus jelébe megérkezett tehát a Vízöntő. Érthető az érdeklődés iránta. Milyen dátumtól számíthatjuk, hogy e különleges töltésű jel elfoglalta világunk fölé emelkedő trónját?

Jövetelét kétségtelenül már a francia forradalom jelezte előfutárként, ahogy a közelgő viharokat a fákat csavaró szélroham. Az Aquarius hatalmas ereje azonban a rejtélyes Tunguz meteorittal csapódott bolygónkra 1908-ban, amelyet a világ valamennyi szeizmográfja jelzett, de a nyilván óriási tömegű testnek egyetlen porszemét, sőt az általa okozott mélyedését sem találták meg a becsapódásnak az egész vegetációt hatalmas területen megsemmisítő, roncsoló helyén. A fák ma is sorban hevernek ott, ahol lezuhant, szinte kővé dermedve, és semmiféle vegetáció nem növekszik ott azóta sem. Bizonyos, hogy egy ilyen titáni, kozmikus „látogató” hatalmas energiát hozott magával emberszemnek láthatatlanul, de történelmére nézve a Föld minden kiterjedésébe behatolt. Mindmáig csak feltételezések vannak „anyagának” természetére vonatkozólag. Már olyan találgatások is születtek körülötte, hogy „antianyag” lehetett.

Bizonyos azonban, hogy a Vízöntőnek, amelynek bolygója az Uránusz, minden sajátos töltése, óriási sugárzása gyorsuló forgásra késztette Földünk sorsának kerekét. 1908-ban annektálta a Monarchia Bosznia-Hercegovinát, e lázongó, vad és büszke népet. Közülük kerültek ki a legveszélyesebb forradalmárok, anarchisták, terroristák, akik véres tetteiket lángoló hazafiságból követték el. Fanatikusok voltak s legnagyobb részt értelmiségiek, fiatal diákok, egyetemisták, politikusok, művészek. Gavrilo Princip is e „kamikaze” öngyilkosságra kész harcosok közé tartozott, aki megölte Ferenc Ferdinánd trónörököst a feleségével együtt, s ezzel jelentősen hozzájárult az I. világháború kitöréséhez, amely végül is teljesen átdíszletezte a világot. Trónokat söpört el, határokat változtatott meg rengeteg véráldozat árán, államformákat alakított át. Gyűlöletből, hatalmi vágyból, bosszúszomjból és tudatlanságból fakadó „békeszerződéseket” kötött, amelyek azóta is olthatatlan tűzfészkek kataklizmáit okozzák egész bolygónkon. Ha valaki kételkednék e minden bölcs előrelátás nélkül létrehozott, „orvosi műhibaként” fertőzések gócait szaporító viszonylatok uránikus természetében, gondoljon a Vízöntő jele alatt álló Oroszország vörös diktatúrájára, a II. világháborút kikényszerítő Hitler őrületére, s arra, hogy az öt éven át tartó öldöklésnek, Japán szövetségese végső kudarcának mi vetett véget. 1945. augusztus 6-án az amerikaiak ledobták az első atombombát Hirosimára. A másodikat Nagaszakira hajították. Az atombomba uránból készül. Hatása felmérhetetlenül borzalmas. Percek alatt „kiradírozza” egy gyanútlan nagyváros egész lakosságát, épületeit a földdel teszi egyenlővé. Az uránmaghasadás során felszabaduló radioaktív stroncium-90 felezési ideje: 28 év. Akik élve maradtak e megsemmisítő támadásból, így a sugárbetegség áldozataivá lettek, vagy még mindig halódnak tőle. Épp úgy, mint a felrobbant csernobili atomerőmű áldozatai. Még csak annyit mindehhez: az elmúlt esztendőben, 1994-ben legalább negyven faji, vallási összecsapás dúlt és dúl ma is. Magyarország szomszédságában több éve gyilkolják egymást szerbek, horvátok, muszlimok. Hercegovina egyik bunkeréből e szörnyű vérengzés első idejében valamelyik nagyszerb napilap főszerkesztője tudósította lapját. A neve: Ernesto Princip. És mi történik a Vízöntő országában, Oroszországban? Erre feleljen a történelem.

Aquarius világhajnalának megérkezését s különösen az utóbbi évek ritmusának felgyorsulását nem csupán saját szervezetünk, sorsunk, hanem a föld egész organizmusa, a Biosz lázongása, az elemek dühe is pontosan jelzi. Meggyőződtünk róla, hogy a múló idő micsoda változásoktól, válságoktól terhes. Tapasztaljuk, hogy minden esztendő valami új távlatot nyit meg előttünk. Más energianívón történik. Ugyanabban a formában nem megy végbe soha.

Ezek az évtizednyi hetek, évszázadnyi hónapok, évezrednyi évek végzetesen többet döntöttek el a Föld sorsára nézve, mint amit a plátói világévek általánosan ismert kozmogóniája jelent. Nekünk itt tudatosítanunk kell: minden folyamatos időszámítás téves. Egy-egy meginduló fejlődési lendület hosszú időn, sok évezreden át követi ugyan a plátói zodiákus világhónapjainak sorrendjét, de a világévet sohasem futja végig. Plátói világévnek nevezi az ősi hagyomány a 25 ezer földi évet kitevő „nagy zodiákus” körét, amelyben az „égi Nap” 2 ezer évenként vándorol át egyik jelből a másikba, válik a korszak vezérmotívumává, mint az ember a „kis kozmosz” horoszkópjában.

A hagyományok, az emberiség emlékezete számtalan kataklizmáról tud. Mítoszok, feljegyzések szólnak róla, hogy e folyamat megszakadt. Romboló tendenciák fenyegetni kezdték magát az életet. A morális rövidzárlat, az eszmék zűrzavara, az indulatok demóniuma olyan mértékűvé növekedett, hogy csak gyökeres pusztulás segíthetett rajta. Ilyenkor víz- vagy tűzözön törölte sima táblává a földet, s a kozmoszból érkező szellemcsoportoknak „új földön és új ég alatt” kellett megalapoznia létformánk következő tapasztalati bázisát.

E krízispont eszmei töltése nyilvánvalóan a Vízöntő uránikus eleme. Ebben a jelben a magasrendű értelemnek mindig nyitott esélyei kínálkoznak az Aranykor megteremtésére. Korlátlan fejlődés, végtelen távlatokba mélyülő fantáziadimenziók és mitikus csodák megvalósításának feltételei tárulnak fel előtte. Ugyanakkor Aquarius világhónapjának nyitánya veti fel az alvilág forradalmának legnagyobb, legveszedelmesebb válságait. Ebben az erjedésében az egyre táguló emberi tudat utópisztikus látomását primitív erőszak és minden erkölcsi gátlás nélkül érvényesülő csordaösztön tűzözöne ostromolja. E harcban dől el, hogy a korszak ideája beteljesítheti-e jó lehetőségeit, vagy a fizikai síkon úrrá lesz fölötte az a lavinaszerű sodrás, amelyet a tiszta értelem és etika anyagi szinten már nem képes feltartóztatni többé. Robbanásszerűen szaporodó tömegeit és hatalomtól részegült vak vezetőit át kell engednie az önpusztító kataklizma tisztítótüzének.

Korszakunkban az elmúlt tíz év alatt sajnálatos módon kialakultak azok a tünetek, amelyek e morális és fizikai omlás, többsíkú gátszakadás közelgő katasztrófáját jövendölték. Akármelyik viszonylatból elemezzük e jeleket, ugyanazt a végösszeget mutatják. A „demográfiai hullám”, a városi élet daganatszerű burjánzása, a közlekedési csőd, a vizek, a levegő, a növényi élet szennyeződése, a zajártalom, a fokozódó kemizálódás, a sugárbántalmak, az idegmérgek, a kábítószerek tömegőrülete, a növekvő stressz, a nemzedékek óriási, minden korábbit meghaladó ellentéte, a szakadatlan forrongás, a harcok egyre hevesebb vulkánkitörései, családtagok, munkatársak, szekták, vallások, pártok s főképp rasszok között, apokaliptikus képet vetítenek a figyelő ember elé e baljós összefüggéseket mutató szindrómáról. Mert egy olyan tendencia visszatérését és eluralkodását jelenti, amilyenről a földön átutazó szellemi Géniuszok újra és újra hírt adtak kinyilatkoztatásaikban és figyelmeztetéseikben. Platón is ír róla a Timaeosában, de e jelentős tételén még a hívei is többnyire átsiklottak eddig.

Platón egy egyiptomi pap szájába adja az Atlantiszról szóló, következő szöveget:

„Sok és sokféle pusztulása volt már az embereknek és még lesz is; tűztől és víztől a legsúlyosabbak, de ezer más okból enyhébbek is. Mert az, amiről nálatok is beszélnek, hogy egyszer Phaeton, Héliosz fia, atyja kocsiját befogva, minthogy képtelen volt atyja útján hajtani, a földön is felperzselt mindent, s maga is villámsújtottan pusztult el. Ez mítosznak hangzik, de igaz benne a Föld körül keringő égitesteknek pályájukról való eltérése, amely nagy időközönként következik be, s tűzzel pusztítja el a földi dolgokat.

Ilyenkor azok, akik hegyek között, magas, száraz helyeken laknak, inkább elpusztulnak, mint a folyam és tengermellék lakói… Legalábbis az, amit te Solon, a nálatok élt nemzedékekről elbeszéltél, alig különbözik gyermekmeséktől, hiszen először is egyetlen özönvízre emlékeztek, noha előzőleg már sok volt, továbbá nem tudjátok, hogy a legszebb és legkiválóbb emberi faj a Ti földeteken született, s onnan származol te is és egész mostani városotok, minthogy írmagja ép maradt annak. Előttetek azonban mindez rejtve van, mert az életben maradottak sok nemzedéken át úgy hunytak el, hogy írásban megszólalni nem tudtak.”

A hermetikus út Látóinak felvevő antennáihoz is elérkezett már a közlés: Aquarius Világhajnalán újra a gyökérfajok bukott ideája került uralomra. S ha ezt az irányt nem sikerül lefékezni, elpusztítja a Föld egész kultúráját. Ilyen dráma nem egyszer, hanem többször lejátszódott már Földünkön, amikor a fejlődés évezredekre megállt. Terrán egy teljesen meggyérült, emlékezetét vesztett, primitív emberfajta recitativója vitte tovább az élet fonalát. A „Nagy Álom”, a Világéj időszaka volt ez, amelyben nem érvényesült a soron következő plátói világhónap ideaárama, mert a kapcsolatot nem állították helyre ég és föld között a Hierarchia misszionáriusai. Ebben az alkímiai stádiumban magára hagyják e kivérzett bolygót, a szellem elrezgett, hogy új, kirobbanó erőkhöz jusson, ahogy az alvó ember szervezete is csak ilyen nyugvásban töltődhet fel megújult életárammal.

A négy gyökérfajban erjedő s abszolút uralomra törő energiák a szemünk előtt növekszenek egymással viaskodó, ijesztő szörnyetegekké, amelyeknek értelmi, erkölcsi meggondolásokhoz egyre kevesebb közük van. Mindinkább kitörnek a kontroll alól. A természetük vakon elfogult, sérült és romboló. A többi fajta eltiprására vagy teljes megsemmisítésére törnek, és nem válogatnak az eszközökben.

E négy gyökérfaj: a fehér, a fekete, a sárga és a vörös.

A vörös szín e vonatkozásban nem a bőr, hanem az ösztönök marsi jellegét fejezi ki, amelyet a fajta egész magatartásával a maximális erőbevetéssel érvényesít „a vér és vas” útját járva. S míg erkölcsi szintje egyre süllyed, a rombolás technológiáját ijesztő mértékben tökéletesíti.

A gyökérfajok másik jellemzője, hogy a szaporodásuknak nem lehet gátat vetni!

Évszázadunk első felében, e végjáték megalapozásaként uralomra került a materializmus, az anyagelvű monizmus eszméje, amely a tömegekből fokozatosan kiirtotta a magasabb világokkal való kapcsolatot. Kilazította, meghazudtolta a valláserkölcs gátrendszerét. Megölte a naiv hitből táplálkozó reményt. Elrekesztette az égi vigasz hegyi ösvényeit. Az elit emberfajtában ugyanakkor megindult a szellemi kultúra kiterjesztése. Ez azonban nem változtat azon, hogy a külső világ színterein a gyökérfajok e materiális túlsúlya érvényesül. Az ő marakodásuk, ön- és közveszélyes törekvéseik töltik be az egész világszínpadot. Abban sem kételkedhetünk, hogy amint valamelyik eléggé erőssé válik s úgy érzi, megteheti, rászabadítja a poklot a földre. Hogy ez eddig még nem történt meg, az egyedül a „rémület egyensúlyának” köszönhető. Annak, hogy sehol sem uralkodott el az abszolút fölény hamis előzményekre épülő rögeszméje. Amint azonban egy morálisan legmélyebb szinten élő, robbanásszerűen szaporodó gyökérfajban zenitpontra emelkedik a gyűlölet fanatizmusa, bekövetkezik az az állapot, amelyet a téboly önelhitető, félelmetes logikájának nevez az elmekórtan. E ravasz, szofisztikus érvekkel eltéphetetlen lánccá szövött gondolatmenet látszólag megtámadhatatlan, csak éppen a kiindulása, maga a rögeszme végzetesen téves, irreális és következményeiben tragikus.

E kóros állapot legfőbb jellemzője, hogy ideológiai azonosságokon belül támadt meghasonlás és szakadás. Tehát nem maga az eszme, hanem a fajta hatalmának érvényesítése az egyedüli cél! Ez a monománia okozta a kereszténység meghasonlását önmagával, amikor a keresztények és keresztyének a kereszt jelét egymás elleni fegyverré kovácsolták. Az ótestamentumi Káin és Ábel legendája e harc örök párhuzama. E vallásháborúk azonban a Halak korszakában zajlottak. Mi most a Vízöntőben, a társadalmi, filozófiai, technológiai forrongás eonjában élünk az Uránusz bolygó mágikus dirigenspálcájának áramkörében, amely kirobbant minden rejtőző energiagócot és végletet. Ami magasrendű, azt még magasabbra emeli. A zárlatokat szétfeszíti; az indulatokét éppúgy, mint a képzelet korlátait. A geocentrikus gondolkodás klauzúráját éppúgy, mint a természet titkainak pecsétjét.

Az ember kiléphet a Kozmoszba és alámerülhet Hadészba. A választás nyitott! Mesék, mítoszok palackba zárt szelleme, a lángokból felröppenő Szalamandra, elemek és csillagok varázsereje betört a Föld asztromentális régiójába, de fizikai talaját is áttüzesítette.

Aquarius tömeg-emberfajtája nyomorékká lett. Magasabb zodiakális jellegét ez az elementáris szökőár elsodorta. Amivé az indulatok óceánjának óriási nyomása alakította, az nem más, mint egy vízözön előtti kentaur és egy robot keresztezése. Szellemi önállóságát elvesztette. Magatartása, gondolkodása egy csomó betáplált közhely ismétlése. Tudományos ismereteit legnagyobbrészt a pusztítás szolgálatába állítja. Ösztönei megmerevedtek. Szubjektivitása zárt egocentrumerőddé vált körülötte.

Éppúgy, mint az atlantiszi, sumer, babiloni, egyiptomi, ótestamentumi és keresztény jövendölések, ma is elhangzanak e viharjelző közlések azokon az állomásokon, ahol magasabb dimenzióba nyúló periszkópon át a nyitott időtáj változásait figyelik. 1954 óta több ízben beszéltünk erről az eshetőségről, amelynek csak az időpontja bizonytalan. Maga a folyamat sajnos teljes bizonyossággá lett. A 12 ezer évenként bekövetkező kataklizmák fordulópontja fele közeledünk.

E perspektíva azonban nem változtat a mi munkánk szükségességén. Sőt. Fokozza jelentőségét. Sürgősebbé teszi. E jelzőfényektől, irányjelző inspirációktól függ, hányan követik a „befelé és fölfelé” vezető, járható, nyitott utakat. Az ilyenfajta aspirációk termelik az emelkedés üzemanyagát. Ezeken a rejtett űrállomásokon át léphetnek ki a szabad csillagpályára mindazok, akik velünk együtt megismerik a mélység szörnyeinek fékező mantráit és a bölcsesség formuláit.

Az Élet maga sohasem kerül veszélybe! A szárnyas embert nem fenyegetik az alvilág örvényei!

Félelem, gyűlölet, vallási, faji elfogultság, anyaghoz rögzített, elvakult ragaszkodás. Mája legmélyebb kazamatája. Börtön és útvesztő. De csak addig az, amíg egész lelkével hisz benne valaki. E súlyos képzeletzárak nyitója teremtő fantáziánk, a kötő és oldó képzelet varázsereje! Érintésére bilincseink köddé válnak és leomlanak körülöttünk a mulandóság falai.

Éljünk e hatalommal! Szolgáljunk, ajándékozzunk, áldozzunk vele, hogy ereje meghatványozódjék! Vessük törvénye alá személyiségünket, önös feltételeink minden terhelését, hogy megszabaduljunk a matéria kötéseitől.

E korszak a tisztítótűz eonja. Kövessük a tűzből főnixmadárként új életre támadó szárnyas eszmét a kulcs segítségével, amelyet mindenki kézhez kap, aki megfelelő módszerekkel, gyakorlatokkal, transzcendens emlékezetét felnyitó szívós törekvéssel nyúl érte.

Sorsunk valamennyi feszültségét, megpróbáltatását többféleképpen lehet átélni. Jó vagy rossz, önmérgező vagy gyógyító magatartással. Sötét gondolatok, képzetek útvesztőjében bolyongva, vagy a bizonyossággal, hogy helytállunk abban, amit sorsunk ránk mér, de segít is a megoldásban. A kudarc és siker nagyobb mértékben függ e tudatosított vénánktól, mint depressziós feltételezéseink sugallják sokszor.