Philip Yancey

Ahová
a fény vetült

Memoár

részlet

HARMAT
Budapest, 2022

Originally published in the U.S.A
under the title: Where the Light Fell: A Memoir
Copyright © 2021 by Philip Yancey

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2022
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szabadi István

Ahol másként nem jelöltük, a bibliai idézetek forrása a Magyar Bibliatársulat által kiadott revideált új fordítású Biblia (2014).

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

ISBN
978 963 288 710 4 (epub)
978 963 288 711 1 (mobi)

Janetnek, természetesen

A napot végül a napsugarakat követve értem el.

– Lev Tolsztoj
(Lásd Tatyjana Tolsztaja: Avec Léon Tolstoï)

Tartalom

Első rész: A családi parcella

1. A titok

2. A hazárdjáték

3. Elmúlás

4. Az eskü

Második rész: Gyermekkor

5. Ébredések

6. Veszélyek

7. Egyház

8. Tanulás

9. Mobilproli

Harmadik rész: Gyökerek

10. Dél

11. Philadelphia

12. Anya

13. Rajongás

Negyedik rész: Zűrzavar

14. Középiskola

15. Hasadás

16. Átalakulás

17. Crescendo

18. Főiskola

19. Kívülállók

Ötödik rész: Kegyelem

20. Rezgések

21. Kapcsolat

22. Marshall

23. Az átok

24. Fivérek

25. Utóhatás

A szerző utószava

A szerzőről

Első rész
A családi parcella

Semmihez sem fogható gyötrelem, ha el nem mondott történetet hordunk magunkban.

Zora Neale Hurston: Dust Tracks on a Road

1. fejezet A titok

Csak főiskolásként tudom meg a titkot apám haláláról.

Barátnőm, aki később a feleségem lesz, először jár a szülővárosomban, Atlantában 1968 elején. Meglátogatjuk a nagyszüleimet anyámmal együtt, eszünk néhány falatot, aztán átmegyünk a nappaliba. A nagyszüleim a két fotelben foglalnak helyet, Janet és én velük szemben, a kanapéra ülünk. A háttérben halkan szól a tévé, a rém unalmas Lawrence Welk Show megy.

Nyolcvanéves nagyapám rendszerint végighorkolja a műsort, épp csak annyira ébred fel, hogy kijelentse: „A legjobb show, amit valaha láttam!” Ma este azonban mindenki éber, Janetre szegeződik a figyelem. Philip még sosem mutatott be senkit. Biztosan komoly a dolog!

A beszélgetés nehézkesen döcög, aztán Janet megkérdezi: „Mesélnének a Yancey családról? Úgy sajnálom, hogy nem ismerhettem Philip édesapját.” Janet érdeklődése lázba hozza nagyanyámat. Feláll, a szekrényfiókban keresgél, majd egy köteg fotóalbummal és családi emlékkönyvvel tér vissza. Lapozgatás közben Janet igyekszik kiigazodni a felvillanó nevek és arcok sűrűjében. Ez az ősünk a Konföderáció oldalán harcolt a polgárháborúban. Az a távoli unokatestvér egy pókcsípésbe halt bele. Az apját a spanyolnátha vitte el.

Hirtelen megsárgult újságkivágás hull ki az albumból, a The Atlanta Constitution egyik cikke. Amikor lehajolok, hogy felvegyem a padlóról, sosem látott fotón akad meg a szemem.

Szívfájdítóan aszott férfi fekszik egy kórházi ágyon, feje párnákkal felpolcolva. Mellette fiatal nő ül mosolyogva, fölé hajol, kanállal eteti. Rögtön felismerem, anyám az. Karcsúbb és fiatalabb, de ugyanaz a karakteres orr, ugyanaz a sűrű, göndör haj. Már látszanak rajta a gond ráncai, amelyek mostanra az egész homlokát behálózzák.

A képfelirat láttán ledermedek: „A gyermekbénulásos beteg és felesége elutasítja a »vastüdőt«”. Közelebb tartom a képet, és kizárom a háttérben duruzsoló csevegést. Mintha felnagyítva látnám a nyomtatott szavakat.

A huszonhárom éves baptista lelkipásztor, aki két hónappal ezelőtt betegedett meg járványos gyermekbénulásban, elhagyta a „vastüdőt”, amelybe a Grady Kórházban helyezték, mert, mint fogalmazott, „Úgy hiszem, ezt akarja az Úr”.

Marshall Yancey tiszteletes – Hapeville, Poole Creek Road 436. alatti lakos – azt mondta, Georgiától Kaliforniáig közel ötezren imádkoznak a gyógyulásáért, és bízik abban, hogy állapota hamarosan javulásnak indul.

Orvosai tanácsa ellenére, saját felelősségére távozott a Grady Kórházból.

Orvosai tanácsa ellenére, olvasom és beleborzongok, mintha valaki jeges vizet öntene végig a hátamon. Janet megérzi, hogy történt valami, és ahogy kérdő tekintettel rám pillant, a bal szemöldöke felszalad a frufrujáig. Odacsúsztatom neki a kivágott cikket, hogy ő is elolvassa.

Az újságíró a Grady Kórház egyik orvosát idézi, aki hangsúlyozza, hogy a lélegeztetőgép elhagyása „súlyos károsodást okozhat”. Majd egy csontkovács szólal meg, aki szerint a beteg állapota „határozottan javul”, és hat héten belül lábra állhat, ha továbbra is részt vesz a kezeléseken.

A cikkben anyámról is szó esik:

Mrs. Yancey, a lelkipásztor ifjú, kék szemű felesége magyarázatot adott arra, miért távozott a férje a kórházból.

„Úgy éreztük, jobb, ha nem fekszik tovább abban a vastüdőben. Sokan imádkoznak érte, akik hisznek a csodás gyógyulásban. Hiszünk az orvosokban is, de meg vagyunk győződve arról, hogy Isten meghallgatja az imáinkat, és a férjem meggyógyul.”

Az újság dátumára pillantok: 1950. december 6. Kilenc nappal apám halála előtt. A fejembe tódul a vér.

Janet a cikk végére ér. Erről miért nem beszéltél soha? – kérdezi a tekintete. Némán jelzem, hogy meg vagyok döbbenve: Mert nem tudtam!

Százszor, ezerszer hallottam apám halálának hőstörténetét arról, hogyan sújtotta le a kegyetlen kór a tehetséges, fiatal igehirdetőt ereje teljében, nincstelen özvegyére hagyva a nemes feladatot, hogy valami értelmet csikarjon ki a tragédiából. Egész gyerekkoromat meghatározta, sőt megkötözte az eskü, amit anyám tett – hogy a bátyám és én a vállunkra vesszük apánk életének köpenyét, és jóvá tesszük a tragédiát.

A halálához vezető körülmények háttértörténetét azonban sohasem hallottam. Amikor visszateszem a cikket az emlékkönyvbe, a szemközti oldalon hasonló beszámolót találok anyám szülővárosának napilapja, a The Philadelphia Bulletin egyik számából. Véletlenül fedezem fel, hogy ez az ember, akit sosem ismertem, a hit óriása, akinek árnyékában éltem annyi éven át, afféle „szent bolond” volt. Elhitette magával, hogy Isten meggyógyítja őt a betegségéből, és mindent kockára tett – a karrierjét, a feleségét, a két fiát, az életét –, ám végül vesztett.

Úgy érzem magam, mint Noé egyik fia, amikor meglátja apja meztelenségét. Rádöbbenek, hogy a hit, amely olyan magasra emelte apámat, és több ezer támogatót szerzett neki, végül a halálát okozta.

Ahogy az ágyban fekszem aznap éjjel, emlékek és történetek villannak elém a gyerekkoromból, ám ezúttal egészen más megvilágításban. Fiatal özvegy borul a férje sírjára, és zokogva ajánlja fel két fiát Istennek. Ugyanez az özvegy, az anyám gyors imát rebeg – „Uram, inkább vedd őket magadhoz, hacsak nem…” –, mielőtt segítséget hívna a fiaihoz, akik görcsök közt vergődnek a padlón. Haragja kirobban, valahányszor úgy tűnik, hogy a bátyám vagy én letérünk a végzetünkként kijelölt útról.

Szörnyű felismerés hasít belém. A bátyám és én vagyunk a jóvátétel, hogy helyrehozzuk a fatális hibát, amit a hit vétett. Nem csoda, hogy anyánk olyan különös felfogást alakított ki a gyereknevelésről, és olyan hevesen küzd, hogy rövid pórázon tartson minket. Kizárólag mi adhatunk értelmet apánk halálának.

Miután rábukkanok az újságcikkre, sokat beszélgetek anyával. „Nem volt az élet, beszorítva abba a gépbe – mondja. – Képzeld el, ha felnőtt férfi létedre a legyet sem tudnád elhajtani az orrodról! Mást se akart, csak hogy szabaduljon a Grady Kórházból. Könyörgött, hogy ne hagyjam, hogy visszavigyék oda.” Józan érvek, mégsem győznek meg.

„Ezt értem – tiltakozom –, de miért most hallok először erről az imával való gyógyításról? Véletlenül kell megismernem apám halálának legfontosabb részletét egy albumból? Egy újságírót és egy fotóst is beengedtél a kórterembe! Nekik elmondtad az igazságot, de a bátyámnak és nekem nem!”

Miután lehull a lepel, apám halálának rejtélye új, ellenállhatatlan erővel hajt az igazság felé. Mikor kérdezősködni kezdek, a család egyik barátja bizalmába avat: „Döbbenten hallottuk, hogy apádat egy jól felszerelt kórház helyett egy kiropraktikai központban kezelik tovább.”

Úgy érzem magam, mintha valaki fordított volna egyet családi mítoszunk kaleidoszkópján, mire a töredékek szétszóródtak, és egészen új mintázattá álltak össze. A hírt megosztom renegát bátyámmal is, aki magára haragította anyát, amikor csatlakozott az atlantai hippi ellenkultúrához. Ő rögtön levonja a következtetést, hogy anyánk megfosztott minket az apánktól, amikor „megrövidítette” a saját férje életét. Kis családunkban szakadék nyílik, amelyet talán sosem tudunk áthidalni.

Nem tudom, mit is gondoljak. Csak annyit tudok, hogy félrevezettek. Most, hogy a titok napvilágra került, elhatározom, hogy egy nap a végére járok és megírom, amilyen hitelesen csak tudom.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde
Könyvterv: Lente István
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
IBM Plex Serif – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0