Kukorelly Endre

Ház, háború, halott

avagy
nem arra való a szeme annak,
akit Hermész vezet,
hogy fura vidékeket lásson

— részlet —

KALLIGRAM
2024

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Kukorelly Endre, 2024
ISBN 978 963 468 479 4

„A költőnek az volt a szándéka, hogy még hat regényt ír, amelyben kifejthette volna nézeteit a fizikáról, a polgári életről, a háborúról, a történelemről, a politikáról és a szerelemről, ahogyan az Ofterdingenben a költészetről tette.”

Ludwig Tieck kiegészítése
Novalis Heinrich von Ofterdingen című regényéhez

„It is a tale
Told by an idiot, full of sound and fury,
Signifying nothing.”

Shakespeare: Macbeth

„Rühmen, das ists!”

Rainer Maria Rilke: Die Sonette an Orpheus VII.

(Fizika. 2021.) Öreg kulcs. Annyira régi, hogy fogalmad sincs, hová illik, nincs ilyen kulcslyuk vagy ajtózár, nem emlékszel rá, hogy lett volna. Régi szög, enyhén görbe, ívben hajlik, keményfából ránthatták ki. Ó papucs gumiból, agyonhasznált, lifeg a talpa. Dobjam ki, kérdezi magától (K).

Borítékok, tele fényképpel, altmodisch dámák és urak, legtöbbjükről nem tudja, kicsodák. Két lepattogzott zománcú piros fazék, kisebb a nagyobban. Lábos és fazék. Előszed a sublót alsó fiókjából egy kupac gondosan egymásra hajtott, agyonhasznált pólót, műanyag zacskóba pakolja. A papucsot is. Nem jók semmire. Régi mind. Régi dolgok, sok régi ember.

A szöget a párkányra teszi.

Szépen hajlik.

A kulcsot nem találja.

Pedig idetettem, mondja magának. Benéz az ágy alá. Ki kéne porolni, gondolja. Ki fogja dobni a zacskót. Tomorrow, and tomorrow, and tomorrow. Kivisz mindent a ház elé, az egyik kuka tetején hagyja. A fürdőszobában leráncigálja a nadrágját, kiesik a zsebéből a kulcs.

I. Ház. 2000. 1936. 1964.

„És gyermekeket hagynak maguk után, hogy halál mindig újra legyen.”

Hérakleitosz

(Ház. 2000.) Hallgatja, ahogy a szemközti pékségből kenyeret rakodnak egy furgonba. Nem hallgatja, hanem hallja. Egyenletesen jár a motor, tepsiszerű valamiket húznak a járdán, csúszik, serreg, csiszatol a fém az aszfalton. Nem hangos, de nem jó hallani. Két-három férfi, nem kiabálnak, nem is suttognak, (K) nem érti, mit beszélnek. Hajnal négy felé járhat. Vagy öt, nem nézi meg, hány óra.

Az se jut eszébe, hová pakolta a telefonját.

Megfordul, fejére teszi a kispárnát.

Fölkel, nem nyitja ki az ablakot, nem néz ki. Basszon közéjük egy kézigránátot?

Aztán abbamarad a súrlódás, hangos csattanással belökik a teherautó ajtaját, a sofőr gázt ad. Lassan távolodó motorhang. Kimegy, megereszti a csapot, iszik, visszafekszik.

(Történelem. Politika. 0000.) (K) nem zsidó. Ez semmit sem jelent. Keveset. Annyit jelent körülbelül, hogy nem zsidó. Nulla, nem identitás, identitástöredék sem. Hanem? Nem bibsi. Nem zsé. Nem zsiráf. Nem pingvin, nem pálmafa, nem pigmeus. Nem vitték el a felmenőit.

A zsidóknak elvitték a felmenőit, ez különbség. Ennyit tud.

Mindenféle más történt a felmenőivel, velük, vele is, de az nem. Kleist úgy kezdi a Kohlhaas Mihályt, hogy eléggé meghatározza a fickót; tizenhatodik század dereka, egy tanító fia, lócsiszár, jóravaló és szörnyű, a legjóravalóbb és legszörnyűbb, harmincéves, jótékony, istenfélő, gazda egy faluban a Havel partján, feleség, gyerekek, túlfeszített jogérzék. Lehet olyan környezet, tudsz olyan környezetet teremteni, ahol némiképp identitás jellegű lesz, hogy valaki például nem zsidó.

Illetve nem is kell teremteni, terem az magától.

Bizonyos dolgokra csak későn jövünk rá, és többnyire véletlenül, anélkül, hogy mondanának nekünk ilyesmikről bármit. (K) nem arra jött rá egyszer, hogy nem zsidó, hanem hogy léteznek zsidók, és vannak, akik úgy beszélnek róluk, hogy ők – és ebbe (K) is beletartozik, mert előtte beszélnek róla –, nyilvánvalóan és megnyugtatóan nem tartoznak a zsidók közé. De ez nem érdekelte. Különösképp a focin kívül semmi.

(Ház. 2000. 0000.) Havazik. Lényegében üres a hűtő, egy mustárosüveg, egy ásványvizes palack, egy tojás. Van még egy fél kenyér, két zsemle, tejszín, két dobozos sör, kefir. Régi felvágott, meg se nézi, kidobja. Jól zár az ablak, meleg van, vízszintesen zuhog a hó. Nézi a karján a piros csíkokat, csodálkozik rajta, piros csíkok, jé. A párnahuzat gyűrődései, elfeküdte, úgy látszik. Mindjárt ki lesz nyitva a laptop. Kinyitja, a pulóvere ujjával törölgeti a képernyőről a port. Semmi teteje semminek. Semmi alapja semminek. Ráfeküdt a szemüvegére, csak most veszi észre. Indul, az ajtónál visszafordul.

A kertkaputól visszafordul, becsukja a kaput, ráfordítja a kulcsot, zsebre vágja. Aztán vissza. Előkotorja a kulcsot, morog maga elé.

(Ház. 2000.) (K) a nyarakat Szentistvántelepen töltötte. A Telepen füstillat volt. (K) gyerek volt. Elégetett fű, mindenféle égett gizgaz szaga, olvadt kátrány szaga, a HÉV-megállónál, a kis tavacska mellett mocsárszag, a Duna mellett Duna-szag. Fűszag.

Fa.

Virág, bozót, napszag, nyárillat. Bukszusbokorillat.

A futball-labda bőrszaga.

Nem falu, bár sokan az itteniek közül a pomázi téeszben dolgoztak, és volt itt-ott disznó szag, mert itt-ott tartottak disznót is. A területet a húszas években parcellázták szabályos négyzethálósra, főút, két szélsőút, tíz vagy tizenegy keresztutca, jelentősebb magyarokról elnevezve. Arany János, Petőfi Sándor, Kinizsi Pál, ilyenekről. Egyszer rendesen meg kéne számolni, gondolja (K). És megtanulni sorban.

Martinovits. Széchenyi, Rákóczi, Mátyás király. Dobó István. Zrínyi Ilona.

Árpád.

Attila.

A harmincas években épült tucatnyi elegáns, palatetős, stílustalanul stílusos családi ház, terméskő alapzattal, vakablakokkal, stukkóval, a telkek körül Haidekker-kerítéssel, az árokpartokon végig, mindkét oldalon, a keresztutcákban is cseresznyefasor. Évtizedek alatt teljesen beépült a Telep, a vegyesbolttal szemben levő teret, nem maradt üres telek, azt, ahol a telepi fiúk délutánonként fociztak, elfoglalta az iskola, az átlósan szemben lévő másikat pedig egy végképp oda nem illő, emeletes panelház. Egyszer az egyik grundon játszottak, aztán a másikon, ki tudja, miért. Ez ment mindennap, futballoztak késő estig.

Ha nagyon zuhogott, akkor nem.

Hogy olyankor mit csináltak?

(K) olvas, míg koromsötét nem lesz, aztán még kicsit gyertya vagy petróleumlámpa mellett. Délelőtt lejár a Dunához vagy a bányatavakhoz. Boltba. Átbiciklizik Budakalászra ivóvízért. Kiül a diófa alá a nyugszékbe. Csikorgatja a sóderkavicsot a nyugágy vasa. Volt egy kisebb, sóderral felszórt négyszög az orgonabokorsor mellett, a diófa alatt, ott ücsörgött,

bármily idillikusan hangzik is így. Akármilyen hülyén hangzik is. Idilli volt, azért hangzik hülyén.

Öt felé felráncigálta a tornacsukáját, és kibringázott a pályára. A helybéli fiúk befogadták, legalább tudomásul vették, megfelelő helyre került a hierarchiában, a játék elrendezi a viszonyokat, hibátlanul kijelöli a pozíciókat. Ugyanakkor meg mégiscsak pestinek számított, nem lett igazán beavatva.

Olykor jobban, olykor sehogy, ezt érteni vélte.

Értette, és nem, mindenesetre tudomásul vette. Parasztgyerekek, HÉV-vel mindössze huszonnyolc percre a Margit híd budai hídfőjétől, ez így túl sommás, mert voltak köztük parasztgyerekek és nem parasztgyerekek. Mindenesetre vidékiek, és bár csupán olyasmi éppcsak-28-percre vidékiek, akkoriban ez mégis több volt. Hosszabb és távoli.

(Halott. 0000.) (K) bizonytalan. Mert folyton olyasmibe ütközik, amiket nem ért. Nem ilyen az istenek élete. Kíváncsi, mert mi az, hogy nem. Milyen érdekes az, hogy nem, nem? Betelvén pedig hazatér, kocsisa ambróziát vet a lovaknak. Szegény lovak.

(Háború. Költészet. 1956.) (K) a nagyapjára gondol. Nagyapa jókedve, kopasz fejtetője, fura frizurája, kerek hasa, ahogy Falstaffot szokás ábrázolni. Emánuel. Manónak hívja, aki ismeri, még Horowicz, a házmester is. Jó estét, Horowicz úr, mondja neki nyájasan (K) nagyapja. Manó úr, dörmögi széles mosollyal az öreg Horowicz, ahogy kitárja előtte a lift ajtaját, és a botjára dőlve furán meghajol. Manó úr Nyuszi apja. Nyuszi (K) anyja. A másik nagyapa, Károly rég nincs.

Százezer éve. Az első háború első hónapjában elesett.

Ha (K) a nagyapjára gondol, akkor Manó nagyapára gondol. Károly nagyapára nem gondol.

Arra gondol, szokott-e bárki a saját nagyapjára gondolni. De miért ne gondolhatna bárki a nagypapájára? Az öregúr a János vitézt mesélte neki meg a húgának esténként, és úgy emlékszik, hogy minden alkalommal elölről kezdte. Petőfi Sándor, itt fölvitte a hangsúlyt, kivárt, és – jelentőségteljesen – János vitéz! Jancsi gyerek felgyújtja a rablók kincsét, rájuk gyújtja a házat, ehhez hasonló baromságok, idáig jut a mesében. Kész. Aludni! mondja. Alvás! Nem tudta tovább?

Elfelejtette, hol tart?

Azt hitte, az unokáinak, ezeknek a kis marháknak közben kipárolgott a fejéből a történet eleje? (K) akkor sem értette egészen, miért gyújtja fel ez a Kukorica Jancsi a rablók kincsét, és később sem értette. Vitte volna magával a szajrét, nem?

És megoldotta volna a problémákat.

Látja maga előtt az öreget, ahogy jánosvitézezik, és meg van elégedve magával, hogy gondos nagyapaként ennyire foglalkozik az unokáival.

Látta a halott nagyapját.

Amikor meghalt, Lonci, (K) nagynénje bevitte őt abba a szobába, ahol meghalt, és megmutatta neki. Milyen egy hulla.

Látod, mondta, és felhúzta a szemöldökét.

Ez.

Kék csíkos pizsamában volt a nagypapa. Sárga lábujjak, hosszú körömmel… … …

II. Háború. 1972. 2021. 1944.

„La gigantesque horreur de l’ombre Herculéenne”

José-Maria de Heredia: Fuite de centaures

(Történelem. 0000.) Megjelenik Helené a Szkaiai kapu fölött, és apósának mutogatja a görög hősöket. Az ez, ez az. Ülnek Priamosz körül Trója vénjei, nézik a nőt, és igen, mondják egymásnak, bólintgatnak, igen-igen, nem csoda, hogy trójaiak és akhájok ilyen istennőkhöz fogható szépség miatt ölik egymást már tíz éve. Ciripel a sok öreg, mint a tücskök. Neoptolemosz lehajítja Hektor és Andromakhé fiát a falról, ez lesz majd, jóval később. Aki addig bírja, hogy nagyon megöregszik, ciripel.

A nagyon fiatalokat falhoz basszák.

Neoptolemosz Akhilleusz fia.

Helené inkább a szájával elégíti ki Pariszt, Priamosz és Hekabé fiát, hogy ne legyen több gyereke.

Zeusz fia Dardanosz, a trójaiak őse. Annak unokája Trósz, Trósz fia Iliosz, az ő unokája Priamosz. Priamosz apja Laomedón, aki a trójai várat építi, Athéné-szentélyt emelve. Athéné ezért a sátra elé dobja a levegőégből a Palládiumot, amit maga faragott Pallasz emlékére. Pallasz felesége a nereida Sztüx (Gyűlölt), a négy alvilági folyó egyike, mely az életet a haláltól elválasztva kilenc kanyarulattal folyik a Hadészba.

(Háború. 2021. 1972.) Szevasz, szól oda egy fickó (K)-nak. Hirtelen történik, megállítja egy ember, csaknem egymásnak ütköznek. Oldalvást áll, nem (K) orra elé, mégis előtte, belóg a képbe. A Moszkva téri metróállomás kijárata, (K) jön fel a pokolból, az illető csak úgy ott terem, mintha kinőtt volna az aszfaltból. (K) karja felé nyúl, nem ér hozzá. Elnyílt száj, tétován pillog, olyan távolságra vannak egymástól, hogy épp nem éri el. Megtorpan előtte egy ember, szevasz, mondja, megismétli, bólint, és hozzáteszi (K) vezetéknevét. (K) alig kap levegőt. Úgy érzi, hogy alig van levegő.

A maszktól nyilván.

Pedig már letépte magáról a maszkot.

A pokol kontár dolog, Witold Gombrowicz szerint. A Rosszat nem lehet jól csinálni.

Kap levegőt, de pocsékul, és ilyenkor nem figyel rendesen kifelé, sehova se, bosszankodik, és végképp nem ér rá arra, hogy megálljon. Kerülje ki? Nem tudod, ugye, hallja az illetőnek a hangját, nem ismersz meg, ugye. Semmiféle kérdő hangsúly, olyan regiszterben beszél maga elé, mintha víz alól szólna. Nem, válaszol (K), és a saját mogorva hangját is a víz alól hallja, sietek, ilyenkor senkit nem ismerek meg.

Maszkban végképp senkit nem ismerek meg.

Nincs rajtuk maszk, a faszin sincs, mégis ezt válaszolja jobb híján, pedig nincs kedve viccelődni. Egyáltalán semmihez sincs kedve. Igen, álarcban én se, vágja rá a másik rögtön, mintha erre számított volna. Ez a Pintye.

Ez lenne Pintye, villan be (K)-nak azonnal.

Ez volt a Pintye.

Nem lehet, hogy nem ez a Pintye!

És mosolyog rám. Örül, baszd meg! (K) fölpillant az órára.

Mindjárt nyolc.

Nincs is rajtam izé, hallja megint a fickó hangját. Pintye bizonytalan hangját. Látom, válaszolja neki, fogalma sincs, miért. Fogalma sincs, mit mondjon, de már kimondta. Ötven éve nem látta ezt a szerencsétlent, soha nem jutott eszébe, egyszer sem, miért jutott volna eszébe, most meg hirtelen elé áll a Moszkván, és úgy vigyorog, mint – szóval vigyorog. Ötven év maszkja mögül. De mi nincs hirtelen? Minden hirtelen van.

(Háború. 0000.) Platón szerint a béke puszta szó, minden állam minden állammal szüntelenül örökös háborúban áll. Hérakleitosz szerint a háború mindenek atyja és mindenek királya. Ezt kell tudomásul venni. Nem lehet nem tudomásul venni. A príma dolgokat kezeled, a tűrhetetlent tűröd, nagyjából így őröl a malom. Forog a malom. Büdösség árad belőle.

(Szerelem. 1988.) A nők túlélik a férfiakat. Szinte mind, szinte mindet, ez a szabály. Jóval tovább élnek, és közben sincs semmi bajuk, ha nem verik őket, csak a végén már vénecskék, öregek vagy cefetül öregek. Aszottak.

Elfonnyadtak.

Az a baj, hogy a végén az egész emberi faj, látod, így összeaszalódik, jelenti ki (K) anyja, és (K) nem tud elég gyorsan eliszkolni onnan, hogy ne hallja.

A legvégén. Mint ez az alma. Fölvesz a földről egy almát, lefújja róla a rászáradt sárdarabot.

Kukacok lesznek benne, mondja.

Mutat a fiának egy sárga héjú, ráncos kis almát. ((C)) épp kilép a kertbe, nem látja a jelenetet, még szerencse. Ráncos alma, csak ez hiányzik! Kukaccal!

(K) anyjának kizárólag özvegy barátnői vannak, legalább húsz éve. Klári özvegy. Babszi néni özvegy. A Rita annyira özvegy, mintha mindig is özvegy lett volna. A szomszéd kertben nagy garral föl-le csörtető, magában átkozódó gonosz öregasszony özvegy. Volt neki férje, amit elég nehéz elképzelni.

Keresztülgázol a szomszéd gonosz öregasszony a férjén, mint egy elvadult kerten.

Margitka is özvegy, nem lehet tudni, mikor halt meg a sántikáló Margit bácsi. Magda is özvegy. Lonci, (K) anyjának nővére özvegy. A házban az idősebb asszonyok mind egyedül élnek, Somlóné is, a Vértessyné is, a szomszédasszony is. Öreg férfiak nincsenek.

(K) gyakran lát

tévedésből

a Szív utcában egy tüchtig, sétabotos, csokornyakkendős öregembert, ahogy elegánsan vonszolja maga után a jobb lábát, azt olyankor alaposan megnézi. Nini, egy öregúr! Tuti mindig itt lakott. Ez is összeaszott.

A régi prostikról a Rózsa utcai nyilvánosházból, Mimiről meg a Lolácskáról nem tudni, hogy özvegyek-e, és kinek az özvegyei. Mindenképp özvegyek, és valakinek mindenképp az özvegyei. És ennek az egésznek az általános értelme az, hogy

nem történt meg a megváltás aktusa: csak tévedés történt, nincs más, mint illúzió, és az ember csakis illúziótól megtévesztve rendezkedhet be némiképpen a földön (Rozanov).

(Költészet. 1972. 2021.) Hazafelé azon a helyen, ahol néhány éve még telefonfülke állt, (K) mindig átmegy az Izabella másik oldalára. Ezt találta ki, azóta csinálja, ha el nem felejtkezik róla. Kimegy a fejéből, de nem felejti el. Nem emlékszik, mikor bontották el a telefonfülkét az Izabella utca közepéről, az Aradi és a Szondy közötti szakaszon.

Biztos nem voltam itthon, gondolja.

Ha a házuk kapujától tiszta erőből idáig futott, nem késett el az iskolából. Innen már csak gyorsan ment, át az Aradin, jobb kanyar a Lukács cukrászda mellett a Népköztársaságra, a kávé- és süteményillatban kilihegte magát az iskolakapuig. Hátára tapad a nejloning. Kihúzkodja a nadrág derekából, rázogatja, szellőzteti. A Lukács cukrászdát is lebontották. Egyszer csak.

Hirtelen.

Akkor se volt itthon, ezek szerint. De mikor van itthon, és mit vesz észre?

Szétbarmolták a Lukács berendezését. Nincs meg az iskola. Az épület megvan, az iskola nincs. Az első emeleten össze lehetett nyitni három osztálytermet, ott rendezték a mindenféle ünnepségeket, május egy, november hét, április négy, meg a tánciskolát. Álltak sorban a falhoz támaszkodva a lányok a fémkeretes melltartójukban, és igyekeztek közönyös arcot vágni. Nagy októberi szocialista forradalom. Szétszedték a cukrászdát, jó, akkor majd összepakolják. Vagy igen, vagy nem, de igen.

(Polgári élet. 0000.) (K) sakkozik az apjával. Tízéves körüli. Az egyik fekete lónak lejárt a feje. Aztán elkallódott a lófej. Amikor (K) nyert, nem volt képes eldönteni, hogy engedte-e az apja, vagy sem, ez rossz volt. Rosszul aludt tőle. Furán aludt. Egyszer mindenesetre rosszul aludt, erre élesen emlékszik. Engedte az apja, nem engedte, melyik legyen, és ki döntse el? Meg kellett volna kérdezni tőle?

Engedné (K) apja megöletni magát a fiáért?

Győzöl vagy meghalsz?

A Capitalyban is nyert. Ha nyer, az furcsa érzés, émelyeg tőle, a szájpadlásán érzi, mintha egy evőkanál mézet nyelt volna le. Ha veszít, azt is a szájpadlásán érzi. A szívén is. Húha, a szív, ó!

A győztes gladiátor egyetlen rövid mozdulattal átdöfi a legyőzött gladiátor szívét.

Nem emlékszik, hogy az apja milyen kabátokat hordott télen, a legnagyobb hidegekben. Milyen volt a színe a kabátjának. Volt egy ballonszerű, meg egy vastag. Szürke, khaki, világoszöld.

Mi lesz amúgy a régi cuccokkal? Egy ideig várakoznak még türelmesen, hogy hátha, aztán egymás után fölszállnak a mennyországba… … …

III. Halott. 1914. 1988. 1956.

„(És) tudni kell, hogy a háború közös, és Diké Eris, és minden viszályban és ínségből keletkezik”

Hérakleitosz

(Fizika. 0000.) Ha így tartom a lában, az öreg. Így is meg így is, gondolja (K). Lepillant, ezt látja. Ha így megyek, öreges. Ha nem figyelek oda, az öreges. Leülni vagy felállni öreges.

Főleg felállni öreg dolog.

Az öreg férfiak úgy ülnek, szorosan keresztbe vetett lábbal, a combok összeérnek, hogy a zokni és a nadrágszár között tíz centi hosszan kilóg a pipaszár lábuk. A szőrtelen bőrrel fedett sípcsont. Nem veszik észre?

Attól nem vesznek észre semmit, mert öregek?

Fénylik a bőrük, igen, de miért fénylik a bőrük? Olyan zoknit húznak, ami azonnal leharmonikázik a bokájukig. Barna, műszálas, és nem érzed a szagát, mégis látod, hogy szaglik. Az öregek így ülnek, gondolja (K), és igyekszik nem úgy ülni, mint az öregek. Nem úgy, mintha már kurvára öreg volna. Lát egy öreget.

Ha öreget lát, igyekszik nem odanézni.

Mégis odanéz.

Miért nem vesz ez a barom a boltban egy pakli hosszú szárú zoknit, miért nem húzgálja le a nadrágja szárát, miért teszi ilyen hülyén keresztbe a lábát. Nincs senkije, aki szólna neki? Miért nem szól magára, hogy heló! Hékás! Miért öregedett meg? Voltak idők, hogy nem gyártottak másfajta zoknikat, csak ilyen barna, műszálas harmonikázósat.

(Történelem. 1914. 2021.) Borospalackok, poharak, összecsukható kerti székek, háttérben a bögötei kúria ablakai, elöl fehér damasztabrosszal leterített asztal, körülötte tizenhét ember. Tizenhét vagy mennyi, attól függ, kit számolunk bele.

Engem?

Ha a cigányokat is beleszámítjuk.

Az egyik tonettszéken negyvenes, telt, jó alakú asszony, csaknem a földig érő, testhez simuló, fehér ruhában, félig háttal a kamerának, mellette bézs színűben egy idősebb, ő profilból látszik, szemben velük fehér ruhás, vékony arcú lány, félig-meddig eltakarja az asztal meg a terítő. Minden barna vagy patyolatfehér. A nők haja kontyba csavarva.

A fiatal nő mellett nyolc év körüli kislány, épp csak a szeme látszik, a fényképész felé néz.

Az asztalnál elegáns, világos színű öltönyben három férfi, oldalvást ülnek, szemben, egy nyitott ablak előtt két álló alak; negyvenes, magas gallérú, bajszos, szemüveges, kezében borospohár, mellette egy fiatalabb, tiszti zubbonyban. Ő is szemüveges. Hátul, jobb oldalt, hat muzsikus cigány. Fekete-fehér, vajsárgára öregedett fotó. Urak és cigányok.

Béke van. Örökre. Bőven.

A fénykép hátoldalán elegánsan formált betűkkel: Boldog névünnepet kívánnak a túloldaliak. Bögöte, 914. VI. 25. Kilenc név, Mano, rövid o-val, Jóska, Géza, egy kiolvashatatlan, Magdaléna, Lonci, Pista, Anyus, Károly. (K) rokonai. Nem tudom kik, gondolja róluk (K). A rokonaim.

A felmenőim rokonai, hozzátartozói. Ha úgy alakul, még láthatta volna őket. Azt a riadt szemű kislányt biztos láthatta volna. Ha tudná, hogy kicsoda.

Ha nem halt volna meg a spanyolnáthajárvány alatt.

Egy másik fotón, ugyanakkor készülhetett, öt delnő, széles karimájú kalapban, a hosszú, fehér csipkeruhák alól épphogy kikandikál a cipőjük. Balról az első a legmagasabb, a legfiatalabb, a legszebb is, a mellette álló is fiatal és csinoska, a másik három inkább középkorú. Semmit sem tudok róluk, mondja (K) ((C))-nek.

Mondja maga elé.

Egyáltalán semmit.

Balra a kúria, ugyanaz a falrészlet, mint a másik képen, kerti paddal, díszbokrokkal, jobb oldalt, távolabb kétemeletes gazdasági épület, előtte bokros rész, facsemetékkel. Bögöte, Hosszúpereszteg. A cigányok nem látszanak.

Cselédek se, fotózás előtt beküldték őket a házba, a konyhában szoronganak, ki se merik dugni az orrukat. Menjünk el egyszer oda, mondja ((C)). Inkább mondja, mint kérdezi.

Menjünk oda, ismétli meg. Izgalmas!

Jó, válaszolja (K). Majd.

(Halott. 0000. 1988.) Elvágják a köldökzsinórt, kettéválnak a vérkörök, a véráram megpördül, a magzatnak, aki eddig az anya szívével élt, most önállóan kezd működni a szíve.

(Történelem. 0000.) (K) nagyapja, Károly. Tizenöt éves. Komoly az arca, ritkán mosolyog. A vívóteremben gyakorol. Levegőtlen helyiség, az ablakok csukva, a behúzott fehér vászonsötétítőn áttetszik a narancsszínű napkorong. A vívótőrök acélmarkolatán nincs borítás. Vastag, lenfehér vívóruhában van, sisak nélkül. Hosszú, bonyolult gyakorlatok mindkét kézzel, egy padlóig érő, rosszul foncsorozott tükör előtt. Aztán a vívómesterrel. Sokáig tart. Nem fázik, nem melegszik ki. Csak véd, nem szúr vissza, alig mozdul a felsőteste.

A vívómester liheg.

Abbahagyják, a vívómester kimegy a teremből. Károly nekidől a tükörnek, behunyt szemmel áll, mint aki ki akarja használni az időt pihenésre. Ellöki magát, a tőrt a tokjába tolja. Felvesz az asztalról egy méregzöld, talpas poharat, és összeroppantja.

Egyenletes erővel szorítja, amíg az üveg össze nem roppan.

A vér ráfolyik az abroszra.

A cselédlány épp az asztalt szedi le, áll mellette, tenyerét a fiú szájára tapasztja.

(Történelem. 1956.) (K) és a húga a légópincében vannak. Mert levitték őket. Hogy mit csinálnak a pincében? A nagyanyjuk és Julcsa vigyáz rájuk, a szüleik nincsenek ott, Timkóékhoz mentek. Timkóék (K) szüleinek a barátai, és arról van szó, arról beszélnek, hogy mi legyen. Induljanak-e. Jó, elmennek, el van döntve, elég volt. Timkó orvos. Ebből elég volt, mondja. (K) apja bólint. Timkó elmagyarázza, hogy az Ivukát bepólyálják, és kap valami nyugtatót.

Vagy mit. valami szert.

Nyuszikám, mondja (K) anyjának, ezt szépen akkor te is beadod majd a kölykeidnek, hogy nyugton alhassanak, érted? És a markába nyom egy papírzacskóban néhány tablettát. Rita bámul a barátnője arcába. Jó lesz, Nyuszi, csak nyugodtan, én már kipróbáltam!

Ki lett próbálva az Ivu gyereken. És igyekszik mosolyogni. Az nem áll jól neki.

Nyuszi bólint. (K) apja nincs ott, kiléptek a folyosóra Timkóval rágyújtani.

Ezeket mind tudom. Sok.

Rita mosolyog, gyorsan bólintgat. Csúnya. Jó lesz, nem lesz semmi baj, mondja.

Egyszerű, hidd el!

Nem, persze, hogy nem, feleli Nyuszi.

Aztán nem mennek sehova. Folyosó, vissza, haza.

(Szerelem. 1988.) (K) a Deák tér felé igyekszik, elsuhan mellette egy görkorcsolyás lány. Megtaszítja, majdnem fellöki, egy villanásig úgy tűnik neki, mintha a karjához akart volna érni. Túlzás, hogy majdnem fellökte. Ahogy (K) utána pillant, látja, hogy a lány elegáns kanyart leírva megfordul, lefékez, szembefordul vele. Mosolyog. Szia, mondja.

Szia.

Akkor egyszerre bevillan (K)-nak, hogy ki is ez. Egy irodalmi rendezvényen látta valamikor, még gyerek volt szinte. Most is gyerek.

Nem gondolja, hogy gyerek, hanem látja. Rosszul látja. Viszont milyen szép széles ívben kanyarodott vissza, ahelyett, hogy rohanna tovább. És nem pirulna el így. ((C))-nek hívják, ez is eszébe jut. Nézik egymást.

Teherbe fog esni.

És akkor minden jónak tűnik majd. Jónak látszik. Addig még minden szuper. Aztán (K) egy rossz pillanatban mond neki néhány rossz mondatot, és ((C)) otthagyja. Többé nem áll szóba vele.

Többé, ez melodramatikus.

Akárhogy is, melodráma vagy sem, ((C)) többé nem állt szóba (K)-val… … …

Tartalom

I. Ház. 2000. 1936. 1964.

II. Háború. 1972. 2021. 1944.

III. Halott. 1914. 1988. 1956.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 479 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL