Fordította
Hoppán Eszter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Charlotte Rixon: The One That Got Away

Head of Zeus Ltd, London, 2023

Copyright © Charlotte Rixon, 2023

Hungarian translation © 2023 Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Szalkai Diána

Borítókép © PeopleImages / Getty Images

ISBN 978-963-604-085-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

2022. április – 16:57

Első rész

Mindenkinek, aki valaha is visszanézett, és eltöprengett azon, hogy „mi lett volna, ha”.

„Milyen szerencse, hogy az első szerelem lázát nem lehet többször megkapni. Mert láz és teher az első szerelem, akármit mondanak is a költők. Huszonegy éves korunkban nem vagyunk bátrak. Tele vagyunk apró gyávaságokkal, apró alaptalan félelmekkel, és minden szó sért és megsebez.”

Daphne du Maurier
A Manderley-ház asszonya
(Ruzitska Mária fordítása)

2022. április

16:57

Szokatlanul enyhe áprilisi nap van, és ő izzad, de nem csak a melegtől.

A hátizsák, amelyet néhány órája pakolt meg gondosan, nedvesen tapad a hátához. Óvatosan halad a lökdösődő tömegben a stadion felé. Annyiszor járt már itt, olyan jól ismeri a helyet, mint a saját otthonát.

Ma betegséget tettetett, és évek óta először kihagyta a meccset.

Most már kifelé özönlenek, mint megannyi hangya piros-fehér csíkos mellényben, felbuzdulva a váratlan győzelemtől; 3 : 2-re nyertek hazai pályán erős ellenféllel szemben. Kollektív eufória járja át a levegőt.

Ez egy betegség. Ragály. De hamarosan kigyógyulnak belőle.

Arca kivörösödik az erőfeszítéstől, a hátizsák súlyától, az agyában ketyegő belső visszaszámlálástól.

Már nem tart sokáig. Még néhány pillanat, szó szerint csak pillanat, és mindennek vége lesz.

A szíve kalapál, rájön, hogy egészen eddig visszatartotta a lélegzetét. Egyik kezét a homlokához kapja, mintha le akarná nyugtatni magát. Emberek tengere – főként férfiak, a legtöbben három vagy annál is több korsó sör után – árad felé, mintha piros-fehér dolgozó méhek lennének, összemosódnak, egybeolvadnak. Egyforma emberek, szinte megkülönböztethetetlenek egymástól, ötvenkétezren. Lehetetlen másnak látni őket, mint egy nagy masszának, egy mozgó egységnek. Egyáltalán semmi egyéni nincs bennük.

Járulékos veszteségek.

De aztán valaki kitűnik közülük: egy hatévesnél nem több kislány, aki az apja vállán ülve egy sálat lenget. A haja kócos. Fülig ér a szája.

Ez már majdnem túl sok neki. Levegőt szív a tüdejébe, elfordul, és leszegett fejjel megy tovább. Nagyobb léptekkel, hogy messzebbre kerüljön a kislánytól.

Nem szabad különálló emberekként gondolnia rájuk.

A stadion már csak néhány méterre van. Biztonságiak állnak a kapuknál, hogy mindenki rendben kijusson. Ez az az oldal, ahová a VIP-k mennek a meccs után. Tudja, hogy ő is ott lesz, ünnepelni.

Mindent gondosan megtervezett.

Ujjai a detonátor után tapogatóznak. Rövid imát mormol el, csak úgy általában, hogy minden jól menjen.

És akkor egy pillanatra megtorpan.

Lenéz a szabad kezére, maga felé fordítja, és csodálkozva szemléli a bőrét. A vonalakat a tenyerén. Az erek kékeszöldjét.

Valaki meglöki a vállát, amikor elhalad mellette. Már a bejáratnál van. Olyan közel, amennyire csak lehet.

Itt az idő.

Végül is nem nehezebb, mint elengedni egy léggömb zsinórját.

Megnyomja a gombot, és vége.

első rész

2022. április

15:02

Clara

A mellette álló nő a mosdóban zavartan bámulja a kézmosók sorát.

– Érzékelővel működik – mondja Clara mosolyogva. – Csak meg kell mozgatni a kezedet ott alatta, látod?

Legyezni kezd a saját kezével a csap alatt, amíg a víz meg nem indul. Valamiért túl forró, mindig is az volt, de a hőmérsékletet nem lehet szabályozni.

– Köszönöm – válaszol a nő. – És a szappan?

Clara az előttük lévő tükörfal aljára mutat.

– Ott alul. Az is önműködő. És a kéztörlők is itt vannak. Azok nem önműködőek.

A nő ismét rámosolyog. Ismerősnek tűnik, de Clara nem tudja, honnan.

– Első nap? – kérdezi Clara. Már több mint tizenöt perce távol van az íróasztalától, de a fenébe is. Szombat délután van. Nem történik semmi.

– Szabadúszó vagyok – nyújtja a kezét a nő. – Nyári helyettes beugró. Örülök, hogy találkoztunk. Natasha vagyok.

– Clara. – Kezet ráz vele. – Én…

Egy pillanatra megtorpan, amikor eszébe jut, hogy már nem ő a közösségimédia-szerkesztő. Azóta nem, amióta átment félállásba, hogy a regényére koncentráljon, miután leszerződtette egy irodalmi ügynök.

– Az Audience csapatban dolgozom.

– Tyűha! Biztos érdekes lehet.

Szent egek, dehogy, még az unalmasnál is unalmasabb, gondolja Clara, de nem szól semmit, csak összehúzott szemmel szemügyre veszi ezt a Natashát, a mélybarna szemet és csinos alakot. Hol látta már őt korábban? Clara azon tűnődik, vajon hány éves lehet. Lehetetlen megmondani.

– Tetszik a gyűrűd – szólal meg Natasha, és Clara rájön, hogy hagyta túl hosszúra nyúlni a csendet.

– Ó! – emeli egy kicsit feljebb a kezét. A nagy lila zafír megcsillan a mosdó lágy fényében. – Köszönöm. Őszintén szólva mindig is úgy gondoltam, hogy egy kicsit nagy. A férjem ékszerész.

– Csodálatos. – Natasha közelebb lép és megnézi. – Különleges a foglalata.

Clara készségesen kinyújtja a kezét, és ide-oda mozgatja, hogy Natasha mindenféle szögből láthassa. Már gyakorlott benne. A gyűrű gyönyörű, de a kő hatalmas és nehéz az ő vékony, gyenge kis ujjaihoz, és minden reggel, amikor felhúzza, ugyanaz a mondat visszhangzik a fejében, amitől nem tud szabadulni: „Nem te viseled, hanem ő visel téged.”

– Hány karátos?

Clara nagyot néz. Ez egy kicsit merész. Megnézi Natasha kezét, de egyik gyűrűsujján sincs semmi, csak egy arany pecsétgyűrű a hüvelykujján.

– Négy – feleli Clara, most már zavartan. – De a zafír nehezebb, mint a gyémánt, úgyhogy ez nem olyan lenyűgöző, mint amilyennek hangzik.

– Fantasztikus! A férjed biztosan nagyon szeret téged.

– Egy hónap múlva lesz a tizedik évfordulónk – közli Clara, minden ok nélkül. Tíz éve cipeli ezt a súlyos gyűrűt az ujján. Egyikük sem tervezett semmit a megünneplésére. Mostanában mintha teljesen külön életet élnének.

– Te jó ég, akkor gondolom, most kapsz egy újabbat is mellé.

– Lehet.

– Én tavaly váltam el. – Natasha lenéz a saját csupasz bal kezére. – Néha azt hiszem, jobban hiányzik a gyűrűm, mint az exem.

A nevetése erőltetetten hangzik. Szinte zokogásszerűen.

Clara nem akarja elmondani neki az igazat; hogy szerinte a jegygyűrű intézménye patriarchális őskövület, és ha Thomnak nem ez lenne a foglalkozása, akkor nem is lenne neki.

– Vehetsz te is magadnak – mondja ehelyett.

– Ilyet nem. Legalábbis nem egy helyettes szerkesztői fizetésből.

Clara bólint, és együttérző mosolyt villant a másik nőre. Együtt mennek ki a mosdóból, egyszerre lépnek.

Clara közel húsz éve dolgozik az újságnál, és még mindig nem tudta megszokni a csillogó irodaépületet, ahol most vannak.

Miután a lapot tavaly felvásárolta az Egyesült Királyság egyik legnagyobb médiacége, a magas üvegtorony hetedik emeletére költöztek. Olyan, mintha egy nagyon visszhangos repülőtéren dolgozna, bomba után kutató biztonsági őrökkel a bejáratnál, és egy tizedik emeleti étteremmel, amelynek az ő egész lakásánál nagyobb a tetőkertje, és ahonnan rálátni az egész városra.

– A helyettes asztala ott van. – Clara Natashára mosolyog, aki úgy állt meg az asztala mellett, mintha elfelejtette volna, hol ül.

A terem túlsó sarkában felfordulás támad. A riporterek közül többen egy képernyő köré gyűlnek.

– Uramisten! – kiált fel az egyik.

Clara a homlokát ráncolja.

– Ó, persze. Tudom – mondja Natasha. – Köszönöm. Örülök, hogy találkoztunk. Talán fura, de ha van kedved valamikor együtt ebédelni, egy hónapig itt vagyok. Nem igazán ismerek senkit. Most dolgozom először napilapnál.

– Tényleg?

– Igen, mindig magazinoknál voltam. Hetieknél. De akkor is. Ez az egész sajtószobadolog… – pillant Natasha az iroda túlsó végében összeverődött emberekre. – Elég ijesztő.

Ez a sok férfi, gondolja Clara. Erről van szó.

– Tessék. – Egy post-itre lefirkálja a nevét és a mellékét. Csak részmunkaidőben dolgozom, de kedden és csütörtökön, pénteken és szombaton itt vagyok. Hívj nyugodtan.

Natasha átveszi a post-it cetlit.

– Köszönöm, úgy lesz.

Clara leül az íróasztalához, és megnyomja a billentyűzeten a szóközt. A képernyő életre kel, és ő kötelességtudóan beírja a jelszavát.

Homlokráncolva mered a felvillanó táblázatra; az e heti életmódsztorikat tartalmazza, amelyeket be kell ütemezni az összes platformra. Micsoda alantas munka. Nem méltó hozzá.

De nincs ezzel semmi baj. Vagy legalábbis nem kéne, hogy legyen, ha tényleg a regényén dolgozna a szabadnapjain, ahogyan tervezte.

A táblázatot bámulja, az URL-címek elmosódnak a szeme előtt.

Aztán a Twitter-fiókjára kattint. Az újság fiókjainál az itteni ütemező platformot használja, de a személyes fiókjánál jobban szereti a böngészős változatot.

Mint mindig, a pillantása most is a jobb oldali trendmutató oszlopra esik. A szavak olyanok, mint a tűzijáték.

Bomba

Robbanás

VintagePark

Rákattint az utolsó hashtagre, és a frissülő képernyőt bámulja. Emlékek úsznak be a fejébe.

Rengeteg emlék.

Elmosódott videó töltődik be elsőként. Emberek sikoltoznak, a kamera felé rohannak.

„Kurvaélet, kurvaélet!”, ordít fel a felvétel készítője.

Leállítja a videót, visszakattint a hashtagre, és végigpásztázza a tweeteket.

Basszus, valami felrobbant a Vintage Park előtt! Esküszöm.

Ne menjetek a Vintage Park közelébe, emberek. Valami komoly gáz van.

Azt hiszem, pár utcával arrébb felrobbant egy bomba. Nem viccelek. Az egész ház megremegett. Rohadtul beszartam.

Valaki felrobbantotta a futballstadiont! A kibaszott életbe!

Clara a híradósokra pillant. Már a telefonjukon lógnak, az egyikük felkapja a kabátját, és elindul kifelé.

Rákattint egy másik videóra, de az folyamatosan csak tölt, a kis fehér kör ott forog a szeme előtt.

Vintage Park. Szombat délután.

Talán most idegenben játszottak. Talán üres volt a stadion.

Remeg a keze, miközben rákeres a meccsek listájára. És ott van, fehéren-feketén. Newcastle City a Norwich ellen. Hazai meccs. Ezt ő tanította neki évekkel ezelőtt. Azt a csapatot írják előre, amelyik otthon játszik.

Ami azt jelenti, hogy ő is ott volt.

Hát persze, hogy ott. Augusztustól májusig, minden egyes szombat délután, az egész kapcsolatuk alatt végig. Minden egyes alkalommal.

Ott volt, amikor a bomba felrobbant, de hol van most?

2000. március

Benjamin

Tina beszélte rá, hogy mozduljon ki ma este. Nem volt túl lelkes, de Tina nem talált mást, akivel elmehetett volna, ő pedig szeret segíteni. Szeret örömet okozni másoknak.

Viszont holnap műszakja van az áruházban. Fáradt. Ahogy ott áll, azon tűnődik, vajon az egyetemi élet olyan-e, amilyennek remélte, vagy egyszerűen túl sok.

Mióta a mamája beteg, gyakran érzi túl soknak az életet.

De ott van Tina, akinek viszont soha nem elég.

Tetszik neki, ahogy a lány mindennek örül, és amikor Tina átnyújt neki egy korsó sört – ezen az estén már a negyediket –, hálásan elmosolyodik, és jót húz belőle.

– Ez a hely csak néhány hónapja nyílt meg – böki oldalba a lány, a dübörgő zene mellett. – Ezért nem ragad még a szőnyeg.

Lenéz a szőnyegre. Piros és fehér, örvénylő mintázatú, valami olyasmi, amilyennek egy távoli galaxist képzel el az éjszakai égbolton. Káprázik tőle a szeme.

Újabb kortyot iszik a söréből. Nem táncol. Se szórakozóhelyen, se esküvőn, se otthon egyedül. Nem olyan a testalkata. Egyszer olvasott erről egy cikket. A magas emberek nem tudnak táncolni – túl sokáig tart, amíg a jelek eljutnak az agyukból a végtagjaikba… Vagy valami ilyesmi. A jó táncosok mindig alacsonyak, mint a zsokék.

Tina enyhén ringatózik mellette, tekintete a whisky-kólája fölött a táncteret pásztázza. Egy perc múlva nyilván már majd indul is, amint kiszúr valakit, aki érdekli. Mint egy cserkésző tigris.

Ő pedig ott fog maradni a bárpultnál, egyedül. De nem baj. Kint van a világban, szocializálódik, az érzéseit minden egyes korsó egyre jobban letompítja. Megtapasztalja az egyetemi élet élményét. Amíg itt áll, ebben az éjszakai klubban, és Stellát iszik, addig azt teszi, amit tennie kell, és a dolognak egy idő után elkezd majd értelme lenni. Bizonyára.

– Te jó ég – veregeti meg a karját Tina. – Az ott Marcus Forbes?

Arra néz, amerre a lány mutat.

Marcus Forbes a Newcastle City legújabb szerzeménye. Tizenkilenc éves csatár, aki mindeddig egyetlen fityingre sem bizonyult méltónak abból az őrült összegből, amit rá költöttek.

Micsoda élete lehet ennek a Marcusnak. Amilyen neki, Benjaminnek is lehetett volna, ha másképpen alakul a sorsa.

– Nem. Túl magas.

– Igen, valószínűleg igazad van. Kár. Mindig is szerettem volna egy focistával randizni.

Tina hunyorít.

– Neked tetszik valaki? – kérdezi, és csillogó szemmel néz rá.

Szereti Tina társaságát. Szereti azt, hogy Tina milyen egyszerűen kezeli őt. Az áruházban találkoztak. A lány szőke, csinos, elvileg éppen az esete, és mégis…

Néhányszor elmentek munka után, csak kettesben, és nem tudta eldönteni, hogy ezek randinak számítottak-e, vagy sem.

A lány úgy bánt vele, mint egy haverral, de az egyik ilyen este végén, sok ital után a Hand and Spearben, Tina a házuk előtt rátapadt a szájára és ledugta a nyelvét a torkán, majd végigbotladozott a bejárón, és szégyenlősen búcsút intett az ajtóból, miután kissé túl sokáig ácsorgott ott.

Soha többet nem beszéltek erről. Vonzónak és szórakoztatónak találta a lányt, de valami azt súgta neki, hogy nem illenek egymáshoz.

Szeretett volna szórakoztató lenni, de érezte, hogy nem sikerül.

– Föld hívja Benjamint! – rángatja meg Tina a karját. – Neked bejön itt valaki? – A lány közel hajol. Érezni a parfümjét, valami virágos és édes illatot. Felejthető és jellegtelen. – Mert nekem ő tetszik.

Rámutat egy fickóra, egy csapat ugyanolyan kinézetű fickó között. Középen gondosan elválasztott haj, bő ing, farmer. Az, akire mutat, természetesen a legmagasabb és a legszélesebb vállú. Benjamin ezt már megtanulta Tináról. Szereti a nagy vállakat.

Talán ezért nem volt csalódott, hogy nem szökkent szárba a kapcsolatuk. Magas ugyan, de vékony.

– Akkor menj oda, és elegyedj szóba vele – mondja, és belekortyol a sörébe. Ő most nincs ilyen hangulatban. Ma este nincs hozzá kedve. Ezeknek az estéknek a célja, ez a különös halászat, hidegen hagyja. Nem akar lányokkal ismerkedni egy sötét táncparketten. Túlságosan erőltetettnek, természetellenesnek érzi. Hogyan ismerhetne meg valakit rendesen, ha alig hallja vagy látja?

Mégsem tudja kiverni a fejéből a múlt heti lányt. Egy másik helyen történt, amikor a lakótársaival – egy igencsak vegyes társasággal – szórakozott, és a tekintetük összeakadt a táncparketten. Először azt hitte, hogy csak tévedés volt, és félrenézett, de valahányszor arrafelé pillantott, a lány egyenesen rábámult, és rájött, hogy valamit mondani akar neki. Jelezni az érdeklődését.

De mire összeszedte a bátorságát, hogy odalépjen hozzá, már egy másik fiú volt mellette, aki átkarolta a derekát, és a fülébe sugdosott.

Ugyanazon az éjszakán, amikor már a háromágyas diákszállás dobozszerű kis szobájában hevert kényelmetlen egyszemélyes fekhelyén, a lány emléke járt a fejében. Utólag arra gondolt, hogy talán a legvonzóbb teremtés volt, akit valaha látott.

De lehet, hogy csak a világítás vagy a sör miatt.

Éppen ebben a pillanatban, mintegy végszóra, a DJ zenét vált. Huhogás hallatszik, majd ezt elnyomja egy mély trance ütem hangja, és a lézerek is beindulnak. A fiúk csoportja, akiket Tina eddig bámult, fekete sziluetté változik, ahogy a lézerek a zene ütemére pásztázzák végig őket.

Zavaró. Hangos.

Ezért járnak ide az emberek.

Körülnéz, amikor egy lézer megvilágítja a körülötte lévő teret, de Tina már beleveszett a táncparkett sötétjébe. Újabb kortyot iszik a söréből. Próbálja élvezni.

A szám végtelennek tűnik, de amikor mégis abbamarad, és a lézerek kihunynak, Tina a táncparkett közepén áll, karjával átfogja a fiú széles vállát, feje partnere felé hajlik, arcuk beleolvad a sötétbe.

Akkor ennyi. Elvesztette a szárnysegédjét erre az éjszakára. Kiissza a korsóját, majd a pulton hagyja. Egy hang visszhangzik a fejében: az apja hangja, a múlt heti meccs félidejéből.

Nem töltheted az egész egyetemi idődet részegeskedéssel és szexszel, hallod? Ez egy lehetőség, amit megkaptál. Hozd ki belőle a legtöbbet.

Nos, nem részeg – ma este legalábbis nem.

És nem szexel. Néha zavarja, hogy tizenkilenc éves és nagyjából szűz – az az egy alkalom az egy évfolyammal fölötte járó Kattel nem sült el jól –, miközben körülötte tüntetően senki sem az.

Mindenki állandóan szexel. Rengeteget. Tina valószínűleg hazaviszi ezt a srácot, aki nem fog a kertkapunál toporogni, várva, hogy megszökhessen.

Már majdnem hat hónapja van a városban, és Tina az egyetlen lány, akivel csókolózott. Úgy érzi, hogy nyomás nehezedik rá, márpedig nyomás alatt a legrosszabb formáját hozza.

Kiszalad a mosdóba, aztán majd közli Tinával, hogy elmegy. Nem szereti egyedül hagyni a lányokat éjszakai szórakozóhelyeken idegenekkel, de amikor legutóbb aggodalmának adott hangot emiatt, Tina azt felelte neki, hogy szexista, és hogy ő tud vigyázni magára, majd végül azzal fejezte be, hogy „húzzon a picsába”.

Persze Tina akkor részeg volt, így nem biztos, hogy komolyan gondolta.

Átjut a tánctér túloldalára, még mielőtt a DJ egy újabb trance-számot tenne fel, és ismét sötétségbe borítana mindent.

Fellélegzik, mikor kiér a folyosóra. Itt világosabb van, a feje fölött fénycsövek pislognak. A mosdók szemben vannak, de ahogy a férfivécé felé tart, a szeme sarkából észrevesz valamit.

Egy lány ül a földön, felhúzott térdekkel, magába roskadva. Az előtér tele van részeg és önfeledt emberekkel, akik beszélgetnek vagy a mosdóból jönnek. Egy pár agresszíven smárol a ruhatár bejáratánál.

Egymás kezét szorongató lányok egész láncolata tör utat magának a lézershow felé, széles vigyorral.

A földön ülő lány nem mozdul.

Elmegy néhány srác mellett, akik túl sokat ittak, és mutogatnak az arcába, de ő nem vesz róluk tudomást. Leguggol a lányhoz. A lány haja egészen világos szőke, a vállára omlik, karja pedig csupasz és karcsú, ahogy a farmerján pihen.

Egy másodpercig habozik, de aztán óvatosan megérinti a lány karját, és a füléhez hajol.

– Jól vagy? – kérdezi. – Hozzak egy kis vizet?

A lány felnéz, a szeme hatalmas és könnyes, és ő már akkor látja, mielőtt a szőkeség egyenesen ránézne, hogy ő az.

A lány a másik klubból.

És rámosolyog. És ő abban a pillanatban valami változást érez, valami különös, lökésszerű bizonyosságot, hogy az egyetemi életének talán végül mégis lesz valami értelme.