Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

Szöveg © Ruff Orsolya, 2023

Borító és grafika: Magyari-Ésik Zsófia

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978 963 584 873 7

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

I. Az Aranynyúl

A szerény Dering Street úgy húzódott meg a zajos és forgalmas Oxford Street közelében, mint egy kelletlenül megtűrt, szegény rokon. Ide tényleg csak az tette be a lábát, akinek konkrét célja és szándéka volt. Az itteni házak közé már alig hatolt el az Oxford Street zaja, a kapualjak sötétebbek lettek, az árnyak megnyúltak. Különösen igaz volt ez november végén, amikor jóérzésű ember teaidő után már nem szívesen tette ki a lábát a környéken.

De Mimi nem törődött sem a jóérzéssel, sem azzal, hogy mit gondolnak mások. Orrát a fényes kirakatüvegnek nyomta, és le sem vette a szemét arról a fehér papírkötéses könyvről, amelynek borítóján cirkalmas piros betűkkel az állt: A boldog herceg.

Izgatottan a szoknyája övéhez rögzített bársonyerszényhez nyúlt, és a tenyerébe számolta az érméket. Kicsivel több is, gondolta, talán még levélpapírt is tud venni a maradék három pennyn. A háta mögött lovak patái csattogtak végig a macskaköves úton, és az utcasarkon felgyulladt az első lámpa. Valahonnan sült gesztenye illatát hozta a csípős szél.

A szomszédos kapualjból mohó szempár villant felé. Mimi nem látta az arcát, lehetett öt- vagy akár kilencvenöt éves is a rongyokba burkolózó alak, aki most feltápászkodott, és görnyedten elindult a sötétségbe borult utca vége felé. Mimi megborzongott. Fázósan húzta össze magán a kabátot, és szemét ismét a kirakatüvegre függesztette.

Ha a Mama most látná, repülősóért kiáltana, vagy bezárná a szobájába, és jó messzire hajítaná a kulcsot. De a Mama otthon volt a négy fal között, és fel sem tűnt neki, amikor Mimi uzsonna után kiosont a házból. Igaz, ami igaz, Mimi képtelen volt megülni a fenekén. A könyvesbolt úgy vonzotta, mint vaskulcsot a mágnes. Ez volt a kedvenc helye Londonban, ami nagy szó, tekintettel arra, hogy még ennyi év után sem tudott betelni a várossal. Rengeteg kedves helye volt, de az Aranynyúl és társába minden héten legalább egyszer ellátogatott, és ha tehette, napjában többször is elsétált a kirakata előtt. A Mama viszont nagyon haragudott, ha órákon keresztül a városban kószált. „Rendeld inkább házhoz a könyveket!”, kérlelte mindig, de Mimi csak nevetve ingatta a fejét. „Mama, hidd el, az nem ugyanaz!”, bizonygatta az anyjának, de persze hiába. A Mama csak ritkán mozdult ki a lakásból, akkor is csak azért, hogy színházba vagy hangversenyre menjen, esetleg a varrónőhöz vagy egy jobb cukrászdába. A Mama jobb szerette, ha mások teszik tiszteletüket náluk; egyszerűen imádta a nagy és zajos vendégségeket. Mimit viszont halálosan untatta a véget nem érő locsogás a lóversenyekről meg az új kalapdíszekről, és amint tehette, kámforrá vált.

A saját bőrén tapasztalta, hogy Londonban igazán nem nehéz eltűnni a tömegben. Ankának is mindig azt mesélte, hogy itt tulajdonképpen az a jó, hogy az ember teljesen el tud veszni a nyüzsgő nagyvárosban. A legnagyobb tömegben is egyedül lehetett. Egyedül a gondolataival, az örömeivel és a bánataival. És a történeteivel, amelyek megállás nélkül kavarogtak a fejében.

„És honnan jönnek a történetek?”, kérdezgette Anka, miközben a ruhákat hajtogatta a szobájában vagy a port törölgette a könyvekről, de válasz sosem érkezett. Bárcsak tudná… Mimi magának is félt bevallani, hogy fogalma sincs. Ahogy félt attól is, mi lesz, ha egy este álomra hajtja a fejét, és másnapra üres lesz, elillannak a mesék meg a kalandos történetek, és onnantól kezdve majd unatkozni fog egész további életében. Idáig szerencséje volt, még nem hagyták el a történetek, amelyek folyamatosan ott kergetőztek a fejében. Egyik hozta magával a másikat, így aztán mindig magánál hordott egy pici jegyzetfüzetet meg egy ceruzát, hogy egyetlen ötlet se menjen veszendőbe.

Mimi ugyanis a világon a legeslegjobban történeteket szeretett kitalálni.

Ehhez elég volt csak végigsétálnia az utcán és szemügyre venni az embereket. Ott volt például ma délután az az elegáns úr, aki az utcasarkon gyújtott rá egy különleges, vörös fából faragott pipára – akármelyik tengerész becsületére vált volna! –, vagy az a kövér asszony, aki savanyú fizimiskája mellé divatjamúlt, rizsporos parókát hordott. És micsoda története lehetett annak a kisírt szemű fiatalembernek, aki éppen előtte vásárolta fel a sarki virágárus összes fehér rózsáját! Mimi a történeteknél már csak a rejtélyeket szerette jobban.

Például hetek óta nem hagyta nyugodni, hogy vajon ki lehet az Aranynyúl társa?

Amióta Mimi Londonba érkezett, és először tette tiszteletét a Dering Street-i könyvesboltban, kivétel nélkül mindig Mr. Pemberley állt a pult mögött. A korát még csak megjósolni sem lehetett. Mimi biztos volt benne, hogy a Papánál öregebb, pedig már a Papa is egy matuzsálem, megvan legalább negyvenéves. Azt sejtette, hogy Mr. Pemberley egykor jóvágású férfi lehetett, a háta még mindig egyenes volt, de mostanra kissé összeaszott, mint akit sokáig kint felejtettek a napon. Ráncos arcából meghökkentően kék szempár világított, és azonnal felmérte a boltjába betérőket. Nem kérdezett sokat, és a habozás legkisebb jele nélkül látta el olvasnivalóval a bizonytalankodókat. Biztos pontja volt Mimi londoni életének, hiszen eshetett az eső, fújhatott a szél, színdarabok és miniszterelnökök bukhattak meg, valami sosem változott: Mr. Pemberley, aki a hét hat napján mosolyogva szolgálta ki a Dering Streeten a vevőket.

De vajon ki lehet az Aranynyúl társa? Óvatosan felsandított a cégérre, amelyen már megkopott az aranyozás. Vajon ki lehet a titokzatos másik? Mert Mimi abban egészen biztos volt, hogy csakis az öregúr lehet az „Aranynyúl”. Talán az aranykeretes szemüvege vagy a megnyúlt fülei miatt, azt már nem tudta volna megmondani. De ki lehet a „társ”? Ki lehet a rejtélyes névtelen? Mimi már minden trükköt bevetett, hogy kicsikarja a választ, de furfangos kérdéseire az öregúr csak zavartan hümmögött. Egyik kezével a pofaszakállát tépkedte, míg a másikat végighúzta a könyvespolc előtt, mintha csak megáldaná a merev gerincű könyveket. Nagy, bütykös mutatóujja azután megállt a levegőben, és lekapott egy kötetet. Szomorkás tekintetéből Mimi megértette, hogy kényes terepre tévedt, és néhány elvetélt próbálkozás után felhagyott azzal, hogy Mr. Pemberley egykori társa, az aranynyulas könyvesbolt másik alapítója után érdeklődjön.

Az utca végén felbukkant egy taligás ember, aki csüggedten tolta maga előtt a rakományát. Magában motyogott, és időről időre nagyot szívott az orrán. Egyszerre árasztott magából végtelen kétségbeesést és gyomorforgató brandyszagot.

– Ez igazán hallatlan – dünnyögte a bajusza alatt, és ügyet sem vetett Mimire, akinek ekkor meghűlt az ereiben a vér. Valami elsurrant a lába mellett, hirtelen bele sem mert gondolni, mi lehetett az. A környék tele volt patkányokkal, épp eleget látott már a saját szemével.

A távolban egy harang elütötte a fél hatot.

Sietnie kell. Amiért jött, ott feküdt az orra előtt a kirakatban, amelyet Mr. Pemberley már megint átrendezett. A mennyezetre hatalmas fenyőágakat rögzített, az ágakról pedig csillagok, vattapihék és kitömött madárkák lógtak a könyvek fölé. Mindjárt karácsony, futott át Mimi fején a gondolat, és csiklandós jókedve kerekedett. Volt viszont valami, ami nem várhatott karácsonyig. Szeme végigsiklott a vaskos enciklopédiákon meg a divatos románcokon, de igazán csak a fehér borítós könyv érdekelte. Még megvan! Már alig várta, hogy a kezébe foghassa – olyan sokáig gyűjtögetett rá! El is határozta magában, hogy most azonnal bemegy és megveszi.

Persze tudta, hogy a Mama nem fog örülni neki. Szerinte ugyanis egy szép kottának sokkal nagyobb hasznát vehetné, de a Papa szerint csak pénzkidobás lenne, amikor otthon hegyekben állnak a partitúrák, elég csak kiválasztania egyet. Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott a Mama tettetett felháborodása és a Papa kedves dörmögése, aminek mindig az lett a vége, hogy összevesztek, kibékültek, Mimi pedig konokul ment a saját feje után, ahogy eredetileg is elképzelte. A híres-nevezetes Oscar Wilde-ot azóta imádta, hogy tavaly egy kis félreeső színházban megnézte a Verát, és könnyekig hatotta a bérgyilkosnő története, aki képtelen rávenni magát arra, hogy megölje a szerelmét. A kritikusok gyűlölték a darabot, de Mimi azóta mindent elolvasott Wilde-tól, és most is alig várta, hogy este végre a párnái közé vackolódjon, és kinyithassa a nyomdaillatú könyvet.

Ám ekkor különös bizsergést érzett. A tarkójától indult, majd végigfutott a gerincén. Hirtelen kirázta a hideg.

Nem először érzett ilyet. A párizsi internátusban az apácáknak különös képességük volt, hogy a refektóriumban, az évszázados boltívek alatt vagy mise közben is szemmel tartsák a növendékeiket. Mimi mindig magán érezte a szúrós tekintetüket. Ahogy most is. Ám jól tudta, hogy a Dering Streeten nincsenek apácák, és nem toppanhat elé váratlanul Perpetua vagy Simplicia nővér, aki – ez a zárdában nyílt titok volt! – imádta a nyalánkságokat, és a nyalánkságoknál jobban csak a leveleket szerette. Mármint a másét. A párizsi hónapok alatt Mimi biztos lehetett benne, hogy a leveleit Simplicia nővér gondosan áttanulmányozta, mielőtt a szúrós lópokróccal leterített ágyán hagyta volna őket. A levéltitkot Simplicia nővér nem ismerte, vagy ha ismerte is, hát fütyült rá. Ha nem akartak lebukni, a zárdanövendékeknek nagyon leleményesnek kellett lenniük!

Mindenesetre Mimi most nem bánta volna, ha varázslatos módon valamelyik kedvesnővér hirtelen megjelenne mellette. Lopva körülnézett. Az utca végén a gázlámpa egykedvűen hunyorgott, közel és távol egyetlen teremtett lélek sem koptatta a macskaköveket. Már a taligás ember is messze járt, rég befordult a sarkon.

Mimi sokszor megkapta otthon, hogy még sokat kell tanulnia az életben, és a Mama örökösen az orrára koppintott, ha elhanyagolta a zongorázást, vagy ha már látványosan unta a valcert. Mimi egyvalamiben viszont nagyon jó volt – a megérzéseiben. Azok még sosem hagyták cserben. Most is tudta, hogy figyelik.

Szíve hevesebben dobogott. Csak egy lépés lenne, és máris odabent teremne a boltban. Felnézett a cégérre, hogy erőt merítsen belőle, de a festett nyúl közönyösen nézett vissza rá. Az apja mindig arra biztatta, hogy ha könyvet akar, menjen a Paternoster Row-ra, az egymásba kapaszkodó házak könyvkereskedéseiben sokkal nagyobb a választék, a Papát jól ismerik, sok helyen számlát vezet, de Mimit a szíve mindig a Dering Streetre húzta. Az a szíve, amely most nagyot dobbant.

Ekkor kicsapódott a magasban egy ablak, mire Mimi ijedten húzta be a nyakát. Most már biztos volt benne, hogy valaki szemmel tartja. Szőrmegallérja alá bekúszott a hideg, és a távolban egy rikkancs a The Evening News szalagcímeit harsogta:

– Ismét lecsapott Hasfelmetsző Jack! Vérbe fagyva találták a fiatal áldozatot! A Scotland Yard tehetetlen! Vajon ki lesz a következő áldozat?

Mimi megborzongott. Amióta hidegvérű sorozatgyilkos garázdálkodott London sikátoraiban, a Mama határozottan megtiltotta, hogy sötétedés után kitegye a lábát hazulról. Most is csak azért surrant ki titokban, hogy megvegye a könyvet, amire olyan régóta ácsingózott, és észre sem vette, hogy elszaladt az idő! A Dering Street házai füstös homályba burkolóztak, csak a kandeláberek köré vont kavargó fénygömböt a villanyvilágítás. Most azt kívánta, bárcsak vele tarthatott volna Anka, de Mrs. Greennek minden kézre szüksége volt a másnap esti vacsora előkészületeihez.

Akkor valami mozgás támadt az orra előtt. Egy kéz jelent meg a kirakatban, a szépen elrendezett kötetek felé nyúlt, és felemelt egy képeskönyvet. Mimi összerezzent, és riadtan felpillantott, de csak Mr. Pemberley-t látta a kirakatüveg túloldalán. A könyvesboltos a hóna alá szorította az albumot, miközben a másik kezével gyorsan elrendezte a többi könyvet, és még arra is maradt ideje, hogy ujját homlokához érintve üdvözölje kedvenc vásárlóját. Mimi már épp mosolyra húzta volna a száját, hogy viszonozza a kedves köszöntést, amikor az üvegen egyszer csak meglátott maga mellett egy arcot. Mintha csak a másvilágról derengett volna fel. És közvetlenül a tükörképe mellett lebegett.

Érezte, hogy elakad a lélegzete.

A káprázat körvonalai elhomályosodtak, de Mimi nem tévedett – a jelenés mintha egyenesen rá szegezte volna a tekintetét, amely legnagyobb meglepetésére nem volt fenyegető… inkább kíváncsi.

Mimi hátra akarta kapni a fejét, hogy jól a szeme közé nézzen az illetőnek, de moccanni sem tudott. Mintha valami titokzatos erő tartotta volna fogva. Most már a torkában dobogott a szíve. Az idegen kezében akkor mintha megcsillant volna valami, és Mimi ujjai közül a fűrészporos latyakba hullottak az érmék. Fuss!, ordította egy hang a fejében, de a lába nem engedelmeskedett. A kalapja alól izzadságcsepp futott végig a halántékán, és szorosra zárta a szemét, miközben a szíve majd’ szétszaggatta a mellkasát.

Ám ekkor megszólalt az Aranynyúl ajtaja feletti csengettyű, és egy férfi lépett ki a könyvesboltból. Erősen sántított. Közben odafent lassan hullani kezdett a hó. A férfi a fejébe húzta a kalapját, megigazította felöltőjét, és elindult a fényárban úszó Oxford Street felé. Az ajtóban megjelent Mr. Pemberley, a boltból kiömlő lámpafényben viszont csak a sziluettje látszott, az arca homályban maradt. Mimi később sokszor próbálta visszaidézni ezt a pillanatot. Akkor és ott megesküdött volna rá, hogy a meglepetéstől enyhén elnyílt az öregúr keskeny szája, és elképedve bámulta a macskaköves utca túloldalát. A keze a magasba rebbent, de aztán szemlátomást meggondolta magát, és inkább szélesre tárta az ajtót Mimi előtt, aki ebben a pillanatban úgy fújta ki a levegőt, mint egy megfáradt gőzmozdony. De aztán valami mégsem hagyta nyugodni. Vett egy mély lélegzetet, és megpördült a tengelye körül.

A Dering Street kihalt volt, csak egy kóbor macska baktatott a házakhoz simulva. A villogó szemű idegennek nyomát sem látta. Vagy tán az is lehet, hogy nem is volt ott soha?

Ekkor viszont feltűnt neki, hogy a kandeláber alatt megfordult egy árnyék, és az utca végén búcsúzóul még meglebbent egy hosszú fekete kabát.

II. Tűz van!

Köszönj szépen! És mosolyogj egy kicsit! – duruzsolta a fülébe a Mama, és finoman oldalba bökte Mimit.

Mimi elkapta a tekintetét a hatalmas csillárról, amely ezernyi sziporkát lövellt a nézők felé. Felsóhajtott, és engedelmesen pukedlizett az előttük hajbókoló öregúrnak, aki valamilyen ismeretlen okból fekete bőrkesztyűt viselt még a színházban is, és aki hiába mutatkozott be alig néhány perce, mostanra már elfelejtette a nevét. Talán Wolf Jamesson, de az is lehet, hogy James Wolfsson. Igazából nem is érdekes. Ami azt illeti, a Mama és a Papa ismerősei szinte kivétel nélkül unalmas vén csontok voltak, akik csak az időjárásról meg politikáról tudtak beszélni.

Mimi azt kívánta, bárcsak velük lenne a Papa, aki nemcsak szeretett, de tudott is beszélni, és mindig mindenkinek elsőre megjegyezte a nevét.

A Papa viszont nagyon komolyan vette a karmesteri kötelezettségeit, és már órák óta nem találkoztak vele. Ha Mimi látni akarta, akkor kicsit ki kellett hajolnia a páholyból. A Papa már rég elfoglalta a helyét a zenekari árokban, és ha Mimi nem tévedett, akkor éppen a gordonkással veszekedett.

– A héten már másodszor késett el – szólalt meg mellette egy lassú, vontatott hang. Mimi felnézett, és egy lornyonos hölgyet pillantott meg, a színház híres pártfogóját, akinek a Papa legnagyobb bánatára örökös bejárása volt a kulisszák mögé. – Azt állítja, hogy a Hasfelmetsző miatt a Scotland Yard már megint lezárt egy egész utcát, és emiatt kerülnie kellett. De ismered édesapádat… A színház neki szent dolog, a késés meg főbenjáró vétek… – vetette még oda, azzal tovalibbent.

Mimi tényleg jól ismerte a Papát, így tudta azt is, hogy nem haragszik sokáig. Miután kiadta a mérgét, kezébe vette a karmesteri pálcát, és csendre intette az izgatottan fészkelődő hegedűsöket.

Végre-valahára a megjegyezhetetlen nevű úr is elköszönt, és Mimi elfoglalhatta a helyét. A Mama rögtön a szeméhez emelte a színházi látcsövét, és alaposan szemügyre vette a nézősereget. A mosoly egyetlen pillanatra sem olvadt le az arcáról, és időről időre nagyvonalúan odaintett az ismerősöknek. Mimi tekintetével örökké a Papát kereste, aki egyik kezével a kottát lapozta, a másikkal laza csuklómozdulatokat végzett. Odafentről picinek tűnt az egész zenekar, és a Papa is egészen pöttömnyinek látszott a színpad elé süllyesztett zenekari árokban. Most egy zsebkendőt vett elő, gyorsan megtörölgette a homlokát, és mosolyogva körülnézett. A zenészek már feszülten várakoztak, és csak a Papa karmesteri intésére vártak.

A nézők viszont még mindig nem foglalták el a helyüket. Kevesen jártak Őfelsége Színházába csupán a zene miatt.

„Botfülű banda”, morogta a Papa, ha rosszkedvében volt, és Mimi magában igazat adott neki. Már kiskorától rajongott a színházért, a nézők egy része viszont rá sem hederített az előadásra, és gyakran azt sem tudták, milyen darabra váltottak jegyet. Csak látni és látszani jöttek a színházba.

Nehéz selymekbe és könnyű tafotába burkolt hölgyek suhantak a falikarok alatt, ékszereik még szikrázóbban csillogtak az urak fekete frakkja mellett. Mimi önkéntelenül végigsimított szürke selyemszoknyáján, amelyet a Mama régi párizsi ruhájából alakított át egy Holles Street-i varrónő. Otthon roskadásig volt a szekrénye, mégis ez lett a kedvence. Most viszont úgy érezte magát, mint galamb a pávák között, és megkönnyebbült, amikor végre lekapcsolták a fényeket, és minden figyelmével a színpad felé fordulhatott.

Alig csukódott be mögöttük az ajtó, halkan kopogtattak. Mimi kelletlenül vette tudomásul, hogy Snowdon grófnéja érkezett nagy sebbel-lobbal, hogy még az előadás előtt köszöntse az anyját.

– Cybil, drágám, mesésen fest! – fújtatta orrhangon a grófné. Mimi már közbekotyogott volna, hogy az anyját nem is Cybilnek hívják, de a Mama leintette. – És ez a fülbevaló is milyen kis helyes! – intett legyezőjével a Mama rubinköves függője felé a grófné, majd suttogóra fogta, amitől csak még fülsértőbb lett a hangja. – Én is a szerényebb eleganciát kedvelem, de nézze csak meg Lady Mortimert! Akkora gyémánt lóg a nyakában, mint egy elefánt szeme! Mosolyogjon, épp ide néz! – sziszegte legyezője mögé bújva Snowdon grófnéja, Mimi tekintete pedig önkéntelenül a szemközti páholyra tévedt, ahol egy elegáns, ősz hajú hölgy ült, és a nyakában valóban egy hatalmas kék gyémánt lógott. Még ekkora távolságból is lenyűgözően festett.

Snowdon grófnéja szerencsére újabb ismerőst fedezett fel, és gyorsan távozott, Mimit pedig azonnal beszippantotta az előadás. A renegátot adták, a Papa darabját, és Mimi mellkasát majd’ szétfeszítette a büszkeség. Az első felvonásban felderengett a budai vár sziluettje, de alig figyelt rá, annyira magával ragadta a zene. Finoman megborzongott. A színen Barnabás diák éppen meggyilkolt atyja szellemét idézte meg a kísértetek órájában, mire kékes lángok képében kóbor lidércek jelentek meg. A Mama idegesen kopogott mellette a legyezőjével, de Mimi rá sem hederített, inkább előrehajolt, szinte rádőlt a bársonykönyöklőre.

És akkor megint érezte.

Figyelik. Mintha ezernyi tű böködte volna a koponyáját, a karja egyből libabőrös lett, pedig kimondottan meleg volt a nézőtéren. A tekintetét elszakította a színpadtól, és idegesen pásztázta a szemközti páholyokat, de csak lornyonos hölgyeket és unatkozó urakat látott.

Ám ekkor valaki halkan felsikkantott a mellettük lévő páholyban, lentről pedig egy öblös férfihang csattant:

– Tűz van!

Mimi rémülten oldalra kapta a fejét. A színpadon még mindig kóbor lidércek bolyongtak, ám csendes kísértés helyett rémület torzította el a színészek arcát. A havat jelképező vattalabdacsok már lángoltak, a nézőtéren izgatott kavarodás támadt.

A Mama köhögni kezdett, zsebkendőjét az orrára és a szájára szorította. Mimi önkéntelenül a színpadot pásztázta. Látta, ahogy a Papa nyugalomra inti a zenészeket, miközben a színfalak mögé rohant egy jelmezes alak. Mire újra felbukkant, már egy vödröt szorongatott a kezében. Meglódította, és a vizet a parázsló, lángoló labdacsokra zúdította.

A tűz szerencsére kialudt, de ha lehet, a fojtogató füst még jobban kaparta Mimi torkát. A szemközti páholyokban általános zűrzavar uralkodott, de ezt már csak fél szemmel látta, mert valaki megragadta a karját, és kihúzta a páholyból. A Mama a lépcső tetején állt, ijedten tekintgetett hátra, és megkönnyebbülés ömlött szét az arcán, amikor meglátta Mimit. Ekkor az estélyi ruhás hölgyek és frakkos urak tömege magával sodorta a lépcsőn. Mimi utánaindult, ám hirtelen megtorpant. A boldog herceget a páholyban felejtette!

A Mama nagyon haragudott, ha könyvet vitt magával a színházba, ő viszont annyira örült az új szerzeményének, hogy nem bírta otthon hagyni. Arra gondolt, majd a szünetekben a páholy sarkába húzódik, és titokban beleolvas. Ám a nagy kavarodásban a széke alatt felejtette…

Mimi úgy érezte, mintha szembeúszna az árral. Karpereces kezek lökték félre, monoklis szemek szórtak rá villámokat, miközben visszafelé igyekezett a családi páholyba. Az ajtó szerencsére tárva-nyitva állt. Egyetlen ugrással a széknél termett. Odalent szinte már teljesen kiürültek a sorok, ám a színháztermet úgy ülte meg a sötétszürke füst, mintha a híres londoni köd szivárgott volna be a réseken. Mimi lehajolt, hogy felemelje a kincsét, ám ekkor megszédült. Hirtelen tótágast állt vele a világ, orrát eltömítette a kesernyés szag. Tehetetlenül bukott a padlóra.

Abban a pillanatban egy kép villant elő a múltból. Egy réges-régi emlék, mintha csak álmodta volna: egészen kicsi gyerekek voltak még, alig érte fel az ablakot, ahonnan Szofival egymás kezét szorongatva nézték a lángoló malmot. A Papa büszkesége volt a malom, azt mondogatta, hogy ez a jövő, meglátja majd mindenki, hogy felvirágoztatja az egész vidéket, ha tetszik az embereknek, ha nem. Jó mélyen a zsebébe nyúlt, külföldi mesterembereket hívott, akik fel is húzták egykettőre a malmot. A helyiek féltek az újtól, az ördög művének tartották, de a Papa nem hallgatott rájuk. Csak nevetett. Aznap éjszaka viszont senkinek sem volt kedve nevetni. Már sötét volt, a spalettákat régen behajtották a szobalányok, a réseken viszont vörös fény szűrődött át, és fura képeket és szellemalakokat vetített a gyerekszoba falára. A kis Mimi azt hitte, csak a késői naplemente, de amikor kitárta az ablakot, már az égig pattogtak a szikrák, és a felcsapó lángok mintha a hold hasát csiklandozták volna. A forró éjszakában gyorsan elharapóztak a lángok. Vörösen izzottak a magtárak, az istállókból a férfiak kétségbeesetten mentették a toporzékoló lovakat. Mimi akkor még nem tudta, hogy a kétségbeesés romboláshoz, pusztításhoz is vezethet. Megbűvölten bámulta a tüzet, amely egyszerre volt ijesztő és fenséges, és csak akkor rémült meg, amikor a Mama lélekszakadva rontott be a szobába.

Mimi akkor érezte azt a szagot, amit most Őfelsége Színházában. Mindez egyetlen szemvillanás alatt suhant át az agyán, amíg a padlóra hanyatlott. Tudta, hogy csak az elméje űz tréfát vele. Bizonyára csak álmodik. Álmodja az aranykarú csillárokat, a vörös bársonydrapériát és a szürke füstöt, amely úgy fonja körül, mint egy könnyű karú, mesebeli, szürke polip. És bizonyára álmodja azt a fekete szempárt is, amely riadtan fürkészi az arcát. Szokatlan érzés kerítette hatalmába. Mintha nem is olyan rég már látta volna ezt a tekintetet. De hiába törte a fejét, a füstös londoni köd minden mást kiszorított az agyából. Hirtelen azt érezte, hogy a levegőbe emelkedik. Könnyűnek érezte magát, szinte szállt a folyosón, majd kitárult előtte az aranyozott üvegajtó, azután ráborult a csillagos londoni éjszaka.

Mimi álmodott, és álmodta azt is, hogy valaki pofozni kezdi. Először csak finoman ütögette, de amikor a szeme sem rebbent, az ismeretlen nekidurálta magát, és tenyere nagyot csattant a lány sápadt arcán. Rögtön felpattant a szeme.

– Hogy merészeled? – ripakodott a fiatalemberre, akinek a szemébe hullott fekete haja.

Mimi kihúzta magát, és látta, hogy egy padon fekszik. Mögöttük fényárban úszott a színház, körülöttük élénken zsibongtak az elegáns hölgyek és urak, mintha csak egy utcai fogadáson vettek volna részt. Mimi a szeme sarkából a fiút méregette. Magasabb volt nála, a szmokingja kifogástalan, de a modora bizonyára egészen csapnivaló, ha arra vetemedik, hogy egy lányt pofozgasson, még ha történetesen – igaz, csak a másodperc törtrészéig – el is ájult az illető.

A fiú fekete haját két kézzel hátrasimította, és fehér kesztyűjével leporolta a térdét. Teljesen feleslegesen, mert a nadrágján továbbra is csúnya sárfolt éktelenkedett. Mimi idegesen megigazította galambszürke ruháját. Az alján leszakadt a csipkeszegély, de a Mama csak nem fog haragudni.

Mimi a maga részéről fütyült a csipkeszegélyre, sokkal jobban izgatta az új Wilde, amelyet hirtelen sehol sem talált. Idegesen tapogatta végig a padot.

– Ezt keresed? – kérdezte a fiú, és a szmokingja alól előkapta a fehér papírkötéses könyvet. Mimi önkéntelenül elmosolyodott, és kinyújtotta a kezét, de a fiú egy lépést hátrált.

Mimi arcáról leolvadt a mosoly, és ülő helyzetbe tornázta magát.

– Illik visszaadni, ami a másé – vetette oda flegmán a fiúnak, aki akkor már rá sem hederített, idegesen pásztázta a tömeget. Egyszer csak megpillantott valakit, és hirtelen hátat fordított a tömegnek meg a színházi jegyszedőknek, akik kárpótlásként és búfelejtőként most már pezsgőt szolgáltak fel a megkönnyebbülten nevetgélő nézőknek. Mimi ekkor észrevette a Mamát, aki a lépcsőn állva kémlelt utána egy lornyonos hölgy társaságában, de elkapta a tekintetét. Pillanatnyilag sokkal jobban izgatta, hogy vajon kit akarhat elkerülni a fiú. Hirtelen Snowdon grófnéja bukkant elő a tömegből, mire Mimi behúzta a nyakát, és maga elé rántotta a fiút, aki erre felnevetett.

– Idegeneket rángatni illik? – kérdezte. A hangja egyszerre volt selymes és reszelős. Mimi érezte, hogy finoman elpirul.

– Te… te nem vagy idegen – bökte ki végül. – Hiszen megmentetted az életemet!

– Ez, mondjuk, igaz… – mosolyodott el a fiú, majd kajánul hozzátette: – kedves Mimi!

A tömegen ekkor ideges mormolás futott végig, mint amikor a tenger hullámait felkorbácsolja a készülődő vihar. Mimi elkerekedett szemmel bámult a fiúra.

– Honnan tudod a nevemet? – kérdezte, de rögtön rájött a válaszra. Hát persze! A vásárlás után az első dolga volt, hogy beleírja a nevét az új könyvbe. Még akkor szokott rá, amikor Szofi ellopkodta a kincseit. Most a világ minden könyvét odaadná azért, hogy a testvére még egyszer titokban beosonjon, és elemelje a legújabb szerzeményét… Mimi érezte, hogy könny csípi a szemét.

Biztosan a füst miatt, gondolta, és nagyot szívott az orrán, amiért a Mama most nagyon, de nagyon mérges lenne.

Megrántotta a vállát.

– Már tudod a nevem. De te ki vagy? – vetette oda látszólag közönyösen, és magának sem merte bevallani, hogy egyre kíváncsibb erre a titokzatos fiúra.

A lárma viszont egyre erősödött. Már elért hozzájuk, körbefonta őket, azután a zsibongás egyszer csak szavakká állt össze, és valaki felkiáltott:

– Rendőrség! Hívjanak azonnal rendőrt!

Mimi talpra ugrott. A korábbi bágyadtság eltűnt, mintha soha nem is lett volna, és azt sem bánta, hogy az oldalán egyszer csak maga Snowdon grófnéja tűnt fel.

– Mi történt? – kérdezte zavartan a grófnét, aki egyik kezében egy pezsgőspoharat egyensúlyozott, a másikkal a szeméhez emelte a színházi látcsövét, és azzal pásztázta a tömeget.

– Hogy mi történt, Cybil drágám? Az évszázad botránya! – vetette oda, és elégedetten beleszürcsölt a poharába, majd a lány kérdő tekintetét látva hozzátette: – A nagy kavarodásban Lady Mortimer gyémántjának nyoma veszett! Bizony, aranyom! Ellopták a Francia Kékséget!

Miminek elakadt a lélegzete, amikor eszébe jutott az elegáns asszony nyakában lógó hatalmas gyémánt. Oldalra fordult, hogy elújságolja a fiúnak is, de hűlt helyét látta, és legnagyobb bosszúságára már a remegő fejű Wolf Jamesson (vagy James Wolfsson?) állt mellette.

Mimi idegesen forgatta a fejét, a nyakát nyújtogatva próbálta megpillantani a hollófekete hajú fiút. De hiába. A rejtélyes idegennek nyoma veszett.

Tartalomjegyzék

Az Aranynyúl

Tűz van!

A bolt felett

A fantomkép

Kell egy terv

Rejtélyes üzenet

Ismeretlen utakon

A Véres Vadkanban

Felbukkan egy régi ismerős

A mordály, a csónak és rengeteg birkaszőr

A Francia Kékség

Ír kopogós

Félek, baj ér utol

Titkos találkozó

Éjszakai látogató

Végre otthon

Indiai Álom

A rejtélyes Amadeus

Egy hajó rendel

Tétre, helyre

Könyvek között

Fekete és méregerős

Utcai fennakadás

A Néma Sírásó

Váratlan látogató, váratlan ajándék

Egérbajusz

Rácsok és csillagok

Késésben

Mr. Pemberley gondterhelt

Meglepetés és döbbenet a palotában

Viktória

Talán mindenre fény derül

Az utolsó üzenet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Merienda – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License