Jill Mansell

MINDEN KEZDET NEHÉZ

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Jill Mansell: And now you’re back

Copyright © 2021 Jill Mansell

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borítóillusztráció: © Giovanna Giuliano

Borító: Földi Hajnal

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5921-48-3 (epub)

ISBN 978-615-5921-49-0 (mobi)

1. fejezet

– Te jó ég, a fülem! – csattant fel valaki a szállodai szoba előtti folyosón. – Mi ez a borzalmas lárma?

Didi, akin mindössze egy törülköző volt, a csukott ajtón át dacosan visszakiabált:

– Éneklésnek hívják, ha nem tudnád!

Most komolyan, végre itt vannak Velencében, a világ egyik legcsodálatosabb városában, és mindig kell lenni valakinek, aki el akarja rontani a hangulatot!

– Lehet, hogy te éneklésnek hívod – felelte a kritikus hang –, én viszont inkább kornyikálásnak mondanám.

A lányok kis idő múlva hallották, ahogy a hang tulajdonosának léptei halkulnak. Nyilván elindult a rozoga lépcsőkön felfelé, az emeleti fiúszobák felé.

– Ez a Shay Mason annyira vicces – húzta el a száját Didi.

– Egy kicsit tényleg kiestél a ritmusból – felelte Layla. – Ha őszinték akarunk lenni.

Layla mindig rettentően őszinte, ami néha idegesítő tudott lenni.

– Nem is értem, miért hívtad meg. Még csak nem is a mi sulinkba jár – pislantott a barátnőjére a tükörben Didi.

– Ne nézz így rám – szólt rá Layla, aki éppen a második réteg türkizkék szempillafestéket vitte fel. – Rendes volt velem, ennyi az egész. Tudod, meséltem, amikor a többi fiú állandóan piszkált, és ő leállította őket. Amúgy nem kedvelem különösebben.

– Egy kicsit sem?

– Nem!

– Oké, én hiszek neked, még ha mások nem is hinnének – vigyorodott el játékosan Didi, és felhangosította a rádiót, mert éppen a kedvenc Elton John-számát kezdték játszani. – Csak kérnem kellett! – azzal hajkeféjét mikrofonként maga elé tartva teli torokból, hamisan vonyítani kezdett: – I’M STILL STANDING, YEAH YEAH YEAH!

– Ezt még ő is hallja – bökött Layla a mennyezet felé.

– Remélem is – felelte Didi.

Mi történt?

Didinek kipattant a szeme, valami felriasztotta. Oldalra fordult, hogy az ébresztőórára nézzen: hajnali 3 óra 10 perc volt.

– Ne rakd a rákokat a lábamra – motyogta Layla a szomszédos ágyból.

Na jó. Legalább most már tudja, mitől ébredt fel.

– Csak tedd a mosógépbe – motyogta Layla. – Tiszta kék vagy.

Didi elmosolyodott, mert mindig vicces volt hallgatni, ahogy Layla álmában beszél. De ennyi volt az egész.

Egy bosszús mondat: „Ne a kutyakekszet!” után Layla a fal felé fordult, és békésen folytatta a hortyogást.

Didi viszont már teljesen éber volt, és kísérteties, halvány fényt és mozgást látott a függöny résein keresztül. Kimászott az ágyból, odament az ablakhoz, és kinézett. Hihetetlen módon havazott odakint, a hó tollpihezáporként zúdult alá a tintafekete égből.

Hó Velencében, február közepén – ki gondolta volna? Amikor négy órával ezelőtt nyugovóra tértek, csípős hideg volt ugyan, de erre senki sem számított.

Didi a jeges üveghez nyomta az orrát, és jobbra-balra forgatta a fejét – igyekezett a lehető legtöbbet magába szívni a kinti látványból. Nem mintha túl sok lett volna a látnivaló – a Calle Ciati kanyargós és félreeső utca volt, sötét és néma.

Velence. Hóban. De mi lesz, ha reggelre az egész eltűnik?

Layla nem jöhetett számításba: ugyan már nem horkolt, viszont halk fütyülő hangot hallatott minden kilégzésnél. Imádott aludni, és egy perccel sem lehetett korábban felverni a szükségesnél.

Öt perccel később Didi beöltözve, kezében sárga bojtos sapkájával leosont a díszes lépcsőn az elhagyatott előcsarnokba, és kilépett a szálloda kapuján. Fantasztikus volt az utca, a hó már több centi vastagra hízott, és puhán ropogott a lába alatt, amikor balra fordult és elindult. Néhányan előtte már megtették ugyanezt az utat, cipőnyomok látszottak a hó alatt, de a lábnyomok tulajdonosai eddigre nem voltak sehol. Didi egyedül volt, mégis tökéletes biztonságban érezte magát, de persze azért vigyázott a csúszós peremekkel, amikor kijutott az egyik félreeső csatornához.

Aztán egy újabb forduló után megérkezett: ott nyújtózkodott előtte a Szent Márk tér. A szíve egészen fellelkesült a látványtól. A hely nappal is csodás volt, de így, fehérbe burkolózva, hulló hópelyhekkel egészen varázslatos lett. A Szent Márk-székesegyház aranykupolájával és a végtelen magas zászlórudakkal olyan volt, mint egy kivilágított esküvői torta. Nem volt egyedül, úgy látszik, másokat is a szabadba csalt a váratlan havazás. Tőle jobbra egy pár csókolózott összeölelkezve. Balra valaki hóembert épített. Egy nő hosszú, fehér műszőrme bundában, karjában dakszlikutyával vágott át a téren a Campanile előtt, hogy aztán eltűnjön szem elől.

Didi saját, sokkal kevésbé elegáns kabátjának zsebébe dugta a kezét, mely inkább csak térdig érő, bélelt anorák volt, nem is kabát, de legalább meleg és vízálló. Egy ideig nézte a lelkes hóemberépítőt, aztán önkéntelenül is közelebb lépett hozzá – és csak ekkor döbbent rá, hogy kicsoda az illető.

Te jó ég.

Ösztönösen elfordult, és lélegzetét visszafojtva töprengett, hogy mitévő legyen. A lelke mélyén haragudott Shay Masonre, amiért elrontotta ezt a kivételes élményt, mert egészen öt másodperccel ezelőttig még minden maga volt a csoda, és most kénytelen visszazuhanni a…

Huss!

Egy hógolyó csapódott a földbe mellette és hullott porrá.

Valaki nagyon ügyes akart lenni. Didi diadalmasan fordult hátra:

– Nem talált!

Shay Mason visszakiabált az őket elválasztó tíz méterről:

– Nem is akartalak eltalálni.

– Hát persze hogy nem.

– Ne mozdulj! – mondta a fiú, és újabb hógolyót kezdett gyúrni.

Didi maradt a helyén, és azon tűnődött, vajon Shay most eltalálja-e. A fiú célzott és dobott. A hógolyó fél méterrel balra elkerülte. A következő fél méterrel jobbra. Shay meghajolt és elvigyorodott.

– Simán eltalálhattalak volna, ha akarlak. De úriember vagyok, úgyhogy sosem tennék ilyet.

– Sose nyernél meg egy hócsatát – Didi azon kapta magát, hogy önkéntelenül is elmosolyodik.

– Én a szeretet és nem a harc embere vagyok – Shay megcsóválta a fejét. – Bár ez valószínűleg nem volt túl okos mondás. Igazából csak be akarom fejezni ezt a hóembert. Segíthetsz, ha akarsz.

– Tényleg?

Shaynek csillogott a szeme.

– Még énekelhetsz is.

– Tudom, ezt nem lehetett kihagyni.

– Csak vicceltem délután – vigyorodott el a fiú. – Olyan a hangod, mint egy angyalé.

– Egy olyan angyalé, aki néha hamisan énekel. Elismerem, hogy nem vagyok mindig a legjobb formámban. Egyszerűen csak szeretek énekelni.

A fiú oldalra hajtotta a fejét.

– Akkor maradsz, és segítesz?

– Na jó. – Didi hajára, szempillájára rátelepedtek a hópelyhek, és kék dzsekije vállán is felgyűlt a hó. – Úgy látom, hogy elkél egy kis szakértő segítség.

Nagyjából fél órát dolgoztak, de végül a hóember elkészült, és egészen jó lett. Másfél méter magas, csillogó húszcentes szemekkel, a nyakában egy csíkos sállal, amit egy közeli padon találtak, a feje búbján pedig Didi sárga bojtos sapkájával, hetyke üdítőskupak-mosollyal.

Egy csapat spanyol turista megtapsolta a végeredményt, és megkínálta őket egy kis proseccóval. Shay meglátott egy bontatlan üveget az egyik férfi zsebében, tört spanyolsággal felajánlott érte húsz eurót.

Amikor a spanyolok elmentek, letisztogattak két széket a közeli kávézó előtt, és leültek a művük mellé. Miközben a hópelyhek folytatták szakadatlan táncukat, Shay letekerte a drótot a dugóról, és odaadta Didinek, aki egyből orrot csinált neki a hóembernek. Shay kipattintotta a dugót, aztán az üvegből kortyolgattak. Később hátradőlve csodálták az alkotásukat meg a hóesést.

– Hát itt vagyunk – fonta össze lazán a mellkasán csupasz ujjait Shay. – Tudom, hogy hívnak és tudom, hol laksz, de semmi többet. Mesélj magadról valami érdekeset!

Didi gondolkodóba esett. Mindketten Elliscombe-ban élnek, és végzősök, de egészen más körökben mozognak. Ő meg Layla egy magániskolába, a Stonebank Hallba járnak, ami több kilométerre északra esik a várostól, mert a szüleik megengedhetik maguknak a tandíjat, meg az olyan luxuskiadásokat is, amilyen a külföldi nyaralás. Ezzel szemben Shay Mason az önkormányzati gimnáziumba jár a város másik végén, az anyja hat éve meghalt, az apja pedig börtönben ül. Megint.

Pusztán ezek a tények azonban hamis képet festettek volna Shayről, aki cseppet sem tűnt elkeseredettnek, és mindig ragyogott a magabiztosságtól. Miközben Didi erre gondolt, eszébe jutott, hogy ő sokkal többet tud Shayről, mint a fiú róla. Valószínűleg azért, mert a fiú gyerekkora sokkal mozgalmasabb volt, és az emberek szívesen pletykáltak róla. Az évek során, amíg az apja változó hosszúságú időszakokat töltött őfelsége büntetés-végrehajtási intézményeiben, Shay mindig meggyőzte a szociális munkásokat, hogy a barátainál fog lakni. Aztán feltűnés nélkül mindig hazaszivárgott, és ellátta magát, esti és hétvégi részmunkát vállalt, miközben keményen tanult az iskolában is. Mindig tiszta volt ő is, a ruhája is. Sármos volt, magabiztos, és mindenkivel könnyen megtalálta a hangot. Sportoló alkatú, és mellette még zavarba ejtően jóképű is.

Karizma – ez az a meghatározhatatlan valami. Valakiben vagy megvan, vagy nincs. Könnyű sajnálni valakit, aki ilyen körülmények között él, de Shay Masonnél ez szóba sem kerülhetett.

De a kérdés maradt.

– Fel tudok venni egy ceruzát a lábujjaimmal – mondta Didi.

– Hasznos tulajdonság.

– Tényleg az.

– És írni is tudsz vele?

– Persze, csak nem most. Te jössz. Benned mi a legizgalmasabb?

Shay azonnal rávágta:

– Egy egész sütit be tudok tömni a számba egy mozdulattal.

Didi elismerősen bólintott.

– Ez is legalább ennyire hasznos.

– Kérdezhetek még valamit? Miért hívott el engem Layla erre az útra?

A velencei utazás Layla apjának egyik jellegzetesen nagyvonalú gesztusa volt a sok közül. Megkérdezte a lányát, miként szeretné ünnepelni a tizennyolcadik születésnapját, mire Layla azt felelte, hogy mindig is vágyott Velencébe. A lány persze családi kiruccanásra számított, ehelyett azonban az apja azt mondta, válassza ki kilenc barátját, és ünnepeljen velük, hogy az élmény életre szóló legyen. A problémák elkerülése végett Layla szülei is velük tartottak, hogy fizessék a költségeket és ellenőrzés alatt tartsák a bulizást, de szinte láthatatlanok voltak, nem zavarták a fiatalokat.

– Azt mondta, hogy rendes voltál vele – felelte Didi. – Hogy valami srácok belekötöttek, de aztán jöttél te, és szétcsaptál köztük. – Elhallgatott, mert Shay igéző szemmel figyelt rá. – Miért nézel így rám? Talán nem így volt?

– De igen. És nagyon kedves Laylától, hogy elhívott. Csak… tudod, olyan váratlan volt – jegyezte meg Shay kurta mosollyal.

Tízből kilencen ugyanabból a magániskolából jöttek, és együtt nőttek fel. Ő volt az egyetlen az állami iskolából, és persze az egyetlen, akinek börtöntöltelék az apja.

– Azt akarta, hogy te is itt legyél – söpört le egy pelyhet az orráról Didi. – Kedvel téged.

– Hogyan kedvel? – Shay ezüstszürke tekintete rezzenéstelen maradt. – Épp ezért kérdeztem. Barátként kedvel, mert fantasztikus személyiség vagyok – mert persze az vagyok –, vagy bejövök neki?

– Ezt most azért kérdezed, mert szeretnéd, ha bejönnél?

– Nem erről van szó. Nagyon szép lány, de… nem – rázta meg a fiú a fejét. – Viszont nem akarnám megsérteni az érzéseit.

Elhallgattak, amikor egy idősebb férfi közelebb jött, hogy megcsodálja a hóemberüket, aztán rájuk mosolygott és biccentett, mielőtt továbbindult volna.

– Épp ma este kérdeztem meg tőle, a vacsora előtt – felelte Didi. – És azt mondta, hogy nem, csak barátként tekint rád. Nincsenek más tervei.

– Oké. Ezt jó tudni. – Shay látható megkönnyebbüléssel simította hátra nedves szőke haját a homlokából. – Az érdeklődésen kívül mi oka lehetett még arra, hogy elhívjon?

Didi visszagondolt arra, amikor Layláék konyhájában állították össze a meghívottak listáját. Amikor Shay neve felmerült, Layla anyja, Rosa megkérdezte:

– Szerinted jól kijönne a barátaiddal?

Mire Layla azt felelte:

– Persze, Shay mindenkivel kijön. És fogadni mernék, hogy még életében nem volt vakációzni.

Vajon ezt akarja most tudni a fiú? Didinek esze ágában sem volt elárulni, hogy részben jótékonyságból került a listára.

– Nem volt semmi más ok. Csak hálás, hogy megmentetted azoktól az idiótáktól. És nem hiszem el, hogy még csak kesztyű sincs rajtad – váltott témát. – Nem fagysz meg?

A fiú erre egy pillanatra megérintette a lány arcát. Hihetetlenül meleg volt a keze.

– Nagyon jó a vérkeringésem. Páratlan. Ez is az egyik szuperképességem.

Didi lehajolt a hóba állított Proseccóért, kortyolt egyet, majd átadta az üveget Shaynek, és nézte, ahogy a fiú is iszik, aztán pedig megtámasztja az üveget az egyik térdén.

– Nem hiszem el, hogy itt ülünk hajnali négykor, a székesegyház előtt – szólalt meg a lány.

Shay bólintott.

– Amikor felébredtem, és kinéztem az ablakon, éreztem, hogy ki kell jönnöm, hogy a saját szememmel láthassam.

– És építened kell egy hóembert.

– Egyes dolgokat muszáj megtenni.

Didi azon kapta magát, hogy többet szeretne megtudni erről a fiúról.

– Milyen tárgyakból fogsz vizsgázni?

– Matek, fizika, kémia, angol. Te?

– Angol, történelem, művészettörténet. – Didi szünetet tartott. – Biztosan hiányzik az anyukád.

Shay ivott egy korty Proseccót, aztán visszaadta az üveget Didinek.

– Igen, hiányzik. De azóta eltelt hat év. Az ember hozzászokik…

Ott, abban a pillanatban mintha valamiféle kötelék alakult volna ki kettejük között. Didi úgy érezte, most bármit megkérdezhet.

– És milyen, hogy apukád börtönben van? Ne haragudj, ha túl kíváncsi vagyok.

– Semmi baj. Mindenki ezt kérdezgeti. Ez érdekel mindenkit. – Vállat vont. – Nekem mindig ez volt az életem. Nem ismerek mást. Mintha téged kérdeznének, hogy milyen érzés becsületes, törvénytisztelő szülők gyermekének lenni, akik együtt élnek és dolgoznak, és luxushotelt vezetnek. Neked ez az életed, és sosem gondolkozol azon, hogy milyen érzés, mert ehhez vagy szokva.

Shaynek igaza van: kiváltságos életet él, és teljesen természetesnek veszi.

– Biztosan szörnyű, amikor apukád… elmegy.

– Az. De már ezt is megszoktam. És örülök, amikor kijön. Mindig olyan jó, amikor újra otthon van. – Shay könnyedén vállat vont. – Tudom, hogy egy kicsit fura, de akkor is az apám, és szeretem őt. Nekem ő jelenti a családot.

Didi még mindig nem hitte el, hogy ilyenekről beszélget egy majdnem vadidegen sráccal. Igazából csak most nézte meg egy kicsit alaposabban a laza testtartást, a szőke fejet, a szépen metszett pofacsontot.

– Sokkal jobban boldogulsz, mint annyian mások hasonló helyzetben.

– Tudom.

– És szerény is vagy.

Shay elmosolyodott.

– Amikor mindenki azt várja, hogy mikor siklasz ki és lépsz az apád nyomdokaiba, akkor csak azért is az ellenkezőjét csinálod, hogy ne legyen igazuk. De most hadd kérdezzek én: minek a rövidítése a Didi? Vagy valami becenév?

– Igazából Danielle a nevem, de amikor kicsi voltam, nem tudtam kimondani. Amikor anyuék próbáltak tanítgatni, mindig csak az jött ki, hogy Didi. Az elején vicc volt, aztán rajtam maradt. – Didi vállat vont. – Azóta is mindenki így hív.

– Cuki.

– Nem tehetek róla. A fogaim a hibásak.

– Hát persze – Shay elvigyorodott, és énekelni kezdett: – A csúnya kis fogak elrontják a ritmust.

– Nagyon vicces – felelte Didi, és ő is mosolygott.

– Nem fázol?

Didi megborzongott.

– Egy kicsit.

– Nem mehetünk vissza anélkül, hogy csinálnánk pár képet.

Shay benyúlt a dzsekije belső zsebébe, és egy eldobható kis gépet szedett elő. Didi lefotózta a fiút a székesegyház előtt, a csodálatos hóemberrel. Aztán Shay fényképezte le Didit ugyanúgy, kezével a hóember vállán, majd úgy is, hogy pörögve, hátravetett fejjel kapdossa nyelvével a hópelyheket.

Végül egy arra járó férfit kértek meg, hogy kapja le őket együtt, a hóember mellett, a Proseccóval.

– Grazie mille, signor – kiabálta utána Shay, amikor a velencei őslakos távozott a Campanile irányába, Didi pedig némán csodálta a fiú könnyedségét az olasz nyelvvel, pedig életében először járt külföldön.

– Elzsibbadtak a lábujjaim – mondta Didi, miután visszavitték a székeket a kávézóhoz, és indulni készültek vissza a hotelbe a zegzugos utcácskákon keresztül.

– Ezt ne felejtsd itt – kapta le a sárga bojtos sapkát a hóember fejéről Shay, és lerázta róla a havat.

Didi a fejére húzta.

– Csak jobban fázom tőle.

Most már csattogtak a lány fogai.

Shay vigyorogva lekapta róla a sapkát, és söprögetni kezdte a havat a lány hajáról.

– Mondhatok valamit? Ez jó buli volt. Örülök, hogy megtettük.

Közvetlenül Didi előtt állt, a lány érezte az arcán a lehelete melegét. A fiú bal kezének ujjai futólag hozzáértek az arcához, amikor félresimított egy nedves hajtincset. Didi érezte, hogy elakad a lélegzete. A szájuk alig néhány centire volt egymástól, és hirtelen úgy tűnt, mintha Shay arra készülne, hogy megcsókolja.

Didi hirtelen úgy érezte, hogy minden idegszálával akarja, hogy megtörténjen.

De nem történt meg.

– Gyere, menjünk vissza – mondta Shay.

Didi bólintott, mert hisz mi mást tehetett volna? Shay nyakába kellett volna borulnia, és elkezdeni visítani valami ilyesmi szöveggel?: „De hát én azt hittem, hogy meg akarsz csókolni! Erre vártam!”

Nem, ez kicsit sem lett volna menő.

Amikor elindultak visszafelé, Shay megkérdezte:

– Elmeséljük a többieknek?

– Én is épp ezen gondolkoztam.

Ha elmondják, mindenki azt hinné, hogy együtt jöttek ki? Aztán az út további részében vagy még hónapokig ezzel húznák őket?

– Talán egyszerűbb, ha nem – szólalt meg végül Didi.

– Szerintem is. Holnap reggel, ha kijövünk a térre, majd nem szólunk semmit, amikor meglátják a hóembert. Ez lesz a mi kis titkunk.

Ezután jött a második csalódás: Shay szimplán csak kinyitotta a kulcskártyájával a kis szálloda kapuját, majd miután lesöpörgették a ruhájukról és a cipőjükről a havat, csendben felmentek a lépcsőn.

A harmadik emeleti fordulónál Shay odasúgta:

– Viszlát holnap! És éljen a titok!

– Szia.

Didi csalódottan tűnődött azon, hogy miért nem történt semmi. Mi a fene baja van ennek a srácnak? Oda kéne lennie tőle, hogy ő szeretett volna egy csókot; azonnal rá kellett volna ugrania a lehetőségre.

Három órával később arra ébredt, hogy Layla lelkesen felkiált, aztán ráugrik az ágyára.

– Te jó ég, muszáj felkelned!

– Miért? Au! – jajdult fel Didi, amikor Layla ráugrott a lábára.

– Nem fogod elhinni – sipította Layla. – Havazik!

2. fejezet

Tizenhárom évvel később

Olykor van néhány perced, hogy összeszedd a gondolataidat munka előtt. Olykor nincs.

Sylvia, a vezetőhelyettes odahajolt a recepcióspulthoz.

– Didi, az amerikai pasi a Midsummer lakosztályban balhézik, hogy túl nagy a zaj. Azt akarja, hogy menjen oda az ügyeletes főnök.

Didi megcsóválta a fejét. Előző este az amerikai, Myron Miller azért panaszkodott fennhangon az étteremben, hogy chipset kért a steakjéhez, és hasábburgonyát kapott, mire finoman el kellett neki magyarázni, hogy Angliában a hasábburgonyát hívják chipsnek. A magyarázatot az amerikai természetesen elfogadhatatlannak találta.

Ma reggel pedig megint ő volt az, akinek nem tetszik valami a szálloda legjobb lakosztályában.

Az ügyfélkiszolgálás örömei.

– Máris megyek – mondta Didi.

Kettesével vette a keskeny lépcsőfokokat, és hamarosan odaért a második emeleten lévő Midsummer lakosztályhoz. A kényes vendég ajtót nyitott, és már el is kezdte a panaszáradatot:

– Valami hatalmas probléma van itt az elektromossággal – csóválta medvefejét Myron Miller. – Hívassanak szakembert, mielőtt valakit halálos áramütés ér.

Bár te lennél az, gondolta önkéntelenül is Didi. De mivel igazi profi volt, aggodalmas arcot vágott, és higgadtan azt felelte:

– Mr. Miller, nagyon sajnálom. Megmutatná, hogy mi a probléma?

– Mert ha valaki meghal, akkor magukat beperelik, ebben biztosak lehetnek. Jöjjön csak be, és nézze meg, miről beszélek. – A férfi diadalmasan gesztikulálva kísérte be Didit. – Hallja ezt? De még ha nem is veszélyes, akkor is teljességgel elfogadhatatlan. Ilyen zörgésben képtelenség aludni.

Amikor legutóbb valaki szörnyű zajt tapasztalt, kiderült, hogy az ablak alatt éneklő feketerigókról van szó. De ez most nem madárdal volt, hanem valamilyen alacsony frekvenciájú, elektromos jellegű zúgás. Didi körbejárt a lakosztályban, és hamarosan nyilvánvalóvá vált számára, hogy honnan jön a hang.

Jaj, ne, csak ezt ne.

– Szerintem nem a mi elektromos hálózatunkkal van a baj – közölte Myronnal.

– Már három órája tart – meredt rá a férfi. – Úgyhogy bármi is az, minél hamarabb oldja meg.

Hát jó. Így is lehet. Didi odalépett Myron Miller Samsonite bőröndjéhez, és finoman ráhelyezte az ujjait. Aztán hátrafordult, és nyájasan megjegyezte:

– Az ön bőröndjéből jön, uram. Intézi, vagy csináljam én?

Ennél sokkal rosszabbul is alakulhatott volna a dolog, de szerencsére nem így lett. Myron váratlanul felkacagott, és előkotorta az elektromos fogkefét, ami valahogy magától bekapcsolódhatott, amikor begyömöszölte a neszesszerébe. Lekapcsolta, és a zúgás azonnal abbamaradt.

– El tudja ezt hinni? Egyáltalán nem olyan volt a hangja, mint egy fogkefének.

Bocsánatkérést várni túlzás lett volna, de mostanra Didi ehhez már hozzászokott.

– Örülök, hogy megoldódott a probléma. Segíthetek még valamiben? – kérdezte derűs hangon.

De Myron Miller már nem törődött vele. A telefonjába bújt, és szórakozottan mondta:

– Nem, minden oké. Menjen csak.

Mikor a lány kiment, egy másik amerikai férfihang szólalt meg, éppen a szemközti lakosztályból, a Midnightból.

– Miss? Mi volt ez a pokoli zaj?

Az ajtó csukva volt. Didi bekiabált:

– Minden rendben, uram, aggodalomra semmi ok. Csak egy elektromos fogkefe volt.

– Biztos benne? Mert nagyon bántotta a fülemet, hölgyem. Mintha… mintha valaki, nem is tudom, énekelni próbált volna, vagy ilyesmi…

Didi megtorpant.

Nem, ez nem lehet.

Biztos, hogy nem.

Vagy mégis?

– Nem, uram. Biztosan nem éneklés volt. – Didi elhallgatott. – Sem bármiféle más kornyikálás.

Eltelt egy pillanat. Aztán kinyílt az ajtó, és a férfi ott állt Didi előtt. Majdnem tizenhárom évvel azután, hogy elment.

– Helló – köszönt Shay.

– Hali.

Didi nagyot nyelt. Nem szokott olyasmit mondani, hogy „hali”. De ez most egy igen furcsa helyzet volt, és nem nagyon tudta, hogyan reagáljon. Normális esetben, ha ennyi idő után újra találkozik egy régi baráttal, megöleli és megpuszilja. De Shay nem régi barát volt. Hanem egy expasi.

Mi több, az első szerelem.

És az, ahogyan elváltak, enyhén szólva is fura volt.

– Nos… örülök, hogy látlak – Shay elmosolyodott, miközben ezt mondta, ami azért valami.

Didi agya vadul pörgött.

– Ismered Mr. Millert? Te rendezted meg ezt az egész fogkefés dolgot?

Shay a fejét rázta.

– A válasz mindkét kérdésre nem. Gondoltam, hogy előbb-utóbb csak összefutunk, de nem akartam megrendezni. Viszont hallottam, ahogy a fickó leszól a recepcióra a zaj miatt. Aztán hallottam, hogy valaki feljön, és megismertem a hangodat. – Újabb derűs csillanás az ezüst-kék szempárban. – Emlékszel Velencére?

Hát persze hogy emlékezett.

Minden egyes pillanatára.

Hogy is felejthette volna el?

– Csapnivaló az amerikai akcentusod – mondta Didi válasz helyett.

– Majdnem annyira, mint a te énekhangod – Shay elmosolyodott, és feltartotta a kezét. – Csak vicc volt. Tudod, hogy nem gondoltam komolyan.

– Mit keresel itt?

– Tegnap éjjel szálltam le, a Heathrow-n kocsit béreltem, éjfélre értem ide, és épp elcsíptem az utolsó szobát – bökött a lakosztályra maga mögött, ami pont annyiba került, mint egy hasonló lakosztály bármelyik más négycsillagos butikhotelben. – Nyugi, meg tudom fizetni.

A szúrás ott volt, természetesen. Didi elengedte a füle mellett.

– Mit csináltál volna, ha dugig vagyunk?

– Ki tudja? Gondolom, a kocsiban aludtam volna. – Shay elhallgatott. – Még mindig megy, ha kell.

Ebben annyi minden kimondatlan dolog benne volt, annyi minden, amit Didi meg akart tőle kérdezni az évek során. Amikor elment, Shay alapos munkát végzett – magándetektív híján nem lehetett rájönni, hogy hol van, mi lett vele. De még ha Didinek eszébe is jutott volna magánnyomozót fogadni, nem lett volna semmi értelme. Hiszen Shay leginkább miatta ment el.

Most azonban visszajött.

Didi önkéntelenül is végigmérte a férfit. Shay harmincegy évesen is remekül nézett ki, ahogy Didi előre sejtette. Éppen olyan sportos testalkatú maradt, mint tizennyolc évesen. Fakó farmere éppen olyan árnyalatú volt, mint ezüst-kék szeme, egyszerű fehér pólóján pedig nem látszott márkajelzés, tehát vagy nagyon olcsó, vagy szuper dizájner darab. Napbarnított bőr. A finom forradás a homloka bal oldalán, amit Didi mindig úgy szeretett simogatni. A szőke haj még nedves a zuhanyozástól. Didi észrevette, hogy semmilyen ékszert nem visel, de még órát vagy jegygyűrűt sem.

A fenébe, észrevette, hogy nézi.

– Nem, én még mindig szingli vagyok. Veled ellentétben, ha jól látom – bökött a fejével Didi keze felé, de ekkor Sylvia jelent meg a lépcső tetején. – Tehát találtál valakit, aki hajlandó lesz elvenni. Remek.

– Ezek szerint ismerik egymást? – nézett rájuk csodálkozva Sylvia. – Nem is egyet talált, hanem mindjárt hármat, aki el akarta venni! Nem rossz, mi? Didi, sikerült megoldani a Midsummer lakosztálybeli úr dolgát?

– Igen.

Shay segítőkészen hozzátette:

– Csak egy elektromos fogkefe volt.

– Ó, tényleg? Remek! Amúgy azért jöttem érted, hogy le tudsz-e jönni beszélgetni egy kicsit Carter-Layce-ékkel? Gondolkodnak rajta, hogy kibéreljék a szállodát a lányuk huszonegyedik születésnapjára. A narancsligetben várnak.

Didi, akinek kezdett izzadni a tenyere, örült a felkínált menekülőútnak.

– Persze, máris megyek. – A munka előbbre való annál, mint hogy hajdani pasikkal csevegjen, és különben is szüksége volt egy kis időre ahhoz, hogy hozzászokjon a gondolathoz: Shay visszatért Elliscombe-ba. Belenézett a jól ismert ezüstkék szempárba: – Talán majd később összefutunk.

– Talán – bólintott Shay.

– Ez aztán érdekes – bökte meg Sylvia, miközben lementek a keskeny lépcsőn. – Nem semmi a pasi. Micsoda test… és az a mosoly!

Sylvia hatvanéves volt. Továbbá roppantul érdekelték az emberek, és javíthatatlanul kíváncsi természettel áldotta meg a sors. Didi elgondolkodott.

– Nem is mosolygott.

– Rád talán nem – mondta Sylvia, amikor leértek a földszintre. – De rám igen.

Ötven perccel később Didi az éttermi foglalásokat ellenőrizte, amikor valami hatodik érzék arra késztette, hogy felnézzen a laptopjából, éppen akkor, amikor Shay elhaladt a nyitott ajtó előtt, a recepció felé.

Talán nem is hatodik érzék volt. Lehet, hogy tudat alatt érzékelte Shay lépteit a lépcsőn. Várta, hogy a férfi felé forduljon, észrevegye őt, de nem így történt. Shay egyszerűen kiment a kapun, anélkül hogy hátranézett volna.

Didi gondolkodás nélkül felpattant, és az antik bejárati ajtóhoz ment, majd diszkréten kidugta a fejét, hogy lássa, melyik irányba távozott a férfi. Éppen akkor fordult jobbra, a piactér felé, és…

Harmincméternyire hirtelen megállt, és visszanézett, mire Didi riadtan hátraugrott, nehogy észrevegye.

– Au – jajdult fel Marcus, a legújabb és legidegesebb pincérük, és a teakellékekkel megpakolt ezüsttálca, amit az emeletre akart felvinni, csattanva landolt a földön.

Shay Mason alig egy órája tért vissza az életébe, és máris felfordulást okoz.

Szegény Marcus paprikapirosan szedegette össze az ezüst teáskannát, a pirítóst és a törött porcelánt:

– Jaj, istenem, annyira sajnálom!

– Nem a te hibád – mondta neki Didi. – Nyugi, segítek összetakarítani.