Ambrus Zoltán

Gyűlölet

Kisregények és elbeszélések

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-001-9

Lilino

1

A rab mozdulatlanul feküdt a priccsen. Rocco, a tömlöctartó és Marcellina, Rocco felesége halkan buzgólkodtak körülte.

– Ötvennyolc frank volt nála! – suttogta Rocco.

– Milyen fiatal! – sopánkodott Marcellina.

A rab egyet nyújtózott.

– Kérem, hagyjanak magamra! – szólt alázatosan, kissé fojtott hangon.

– Ej, cimbora, ráér még egyedül lenni – kedélyeskedett Rocco. – Odalenn úgysincs társaság, egye meg a fene. Sohase búsuljon, hanem igyék egy pohár jó bort; élje világát, ameddig lehet. Eb az ingét, hisz mindnyájan meghalunk, ki előbb, ki utóbb. Lássa, Rinaldo, aki maga előtt volt itt, másképpen csinálta. Egész éjszaka danolt; pezsgőt hozatott és cigarettát. Reggel felé szétosztogatta, ami maradt – nekem még a múlt héten is volt a cigarettájából –, úgy ment a másvilágra, fel se vette.

– Már az igaz, mintha csak lagzira ment volna – tódította Marcellina. – Még akkor is bolondozott, mikor kívül már pergették a dobot. Hej, be derék legény is volt, isten nyugosztalja!

– Mert hát tudja, pajtás – folytatta Rocco –, a halálraítéltek utolsó kívánságát mindig teljesítik. Kívánjon akármit, fogolypecsenyét, cigárót; csak beszélni kell.

– Én nem vagyok Rinaldo – felelt a rab –, és nem akarok semmit.

– Rosszkedvű a szomszéd – szólt asszonyához Rocco. – Pedig egykutya már az.

– Csont nőtt a fejében a sok studérozástól – vélte Marcellina.

– Nagyon szurkolhat. Nézd, olyan, mint a váltott.

– Pedig, ha leteszi a pápaszemét, egészen helyre legény.

– No, azért ez nem fog odakinn bokázni, mint az a másik, a bitó alatt. Nincs is okosabb ilyenkor, mint egy kicsit bepálinkázni.

– De ha nem kell neki semmi a világon.

Azért megpróbálták egy kicsit mulattatni.

– Írtak ám Foggiából! – jelentette ki Rocco. – A bíró meg a tanács. Úgy látszik, nagyon restellik a dolgot. Hogy éppen Foggia-béli embernek kellett elkövetnie ilyesmit.

Ez az újság végre szóra bírta a rabot.

– Írtak Foggiából?! Hogy szégyellnek?! No lám, szép, hogy megemlékeztek rólam! Vajon mit szóltak volna hozzá, ha egy szép napon beállítok a községházába és így szólok hozzájuk: „Foggia-béliek! Én is közületek való vagyok, ne hagyjatok elveszni!” Olyanformát feleltek volna, hogy: „Alá is út, fel is út. Nagy a világ, próbálj szerencsét másutt.” Hát csak szégyenkezzenek!

– A tisztelendő úr itt járt harmadszor is – mesélte Marcellina. – Azt mondta, hogy jó volna már kibékülni a Jóistennel, úgyse vétett az magának semmit.

– Hát csak mondják meg a papnak, hogy sose fáradjon. Ha én elhinném azt, hogy a másvilágon megkapjuk azt, amit érdemlünk, bizony nem ülnék itt. Ha el tudnám hinni, hogy testvéreim, akiket Montjouy-ban halálra kínoztak, kárpótlást találnak odafenn, hóhérjaik pedig örökkétig bűnhődni fognak a kiontott vérért: nem vettem volna revolvert a kezembe, hanem húztam volna az igát tovább, reménységgel, keresztény megadással. De én most is csak azt gondolom, amit egy héttel ezelőtt, s mikor az orrom hegyén van a lélek, nem kezdem azt képzelni, hogy ez a lélek örökkévaló. Nekem ugyan hiába beszélne a szegény páter holmi megtérésről; az én esetem furcsa, nemigen ért ő ahhoz. S mit hallgassam szent képpel, amit mond, mikor egy szót se hiszek abból, amiről beszél?! Máson jár az én eszem, s a pap csak akkor tesz velem jót, ha békén hagy meghalni.

E sok istentelenség hallatára Marcellina kétszer is keresztet vetett, Rocco pedig, aki már kezdett lemondani a halotti torról, bosszúsan vágott közbe:

– Kár pedig ilyen fennen beszélni, pajtás. Lássa, magával nem is úgy bánnak, mint közönséges gyilkossal. Maga az özvegy is, a meggyilkolt felesége, kidoboltatta, hogy megbocsát magának. Azt is meghagyta, hogy adják ezt magának tudtára, hogy könnyebben halhasson meg.

– Eh, sohase bocsásson meg nekem! – pattant fel ingerülten a fogoly. – Az ő bocsánata engem nem könnyebbít meg; s ugyan kinek a nevében osztogatja a bocsánatát? Vajon a halott megbocsátana-e?! Nem hinném, hogy ilyen elnézéssel ítélné meg, amit cselekedtem. S ha valakinek, úgy ennek az asszonynak nincs joga nekem megbocsátani. Bocsássa meg a végzetnek, hogy a golyómnak éppen őket kellett találnia; üssön, verjen tovább az ernyőjével, ha a vesztőhelyre menet mellette haladok el; de ne törődjék a lelkem nyugalmával. S ha netalán mégis találkoznánk a másvilágon, ott is átkozzon, ott se bocsásson meg.

Rocco és Marcellina összenéztek; Rinaldo egy fél falut irtott ki, s harminc évig csak rablott jószágból élt. De nem káromolta a Jóistent, s nem űzött gúnyt az örökkévalóságból.

A rab felkönyökölt egy kicsit, s kérdő tekintetet vetett a tömlöctartóra.

– Hát igazán teljesítik a halálraítélt utolsó kívánságát? Ez szép s kiválóan gyöngéd figyelem a gyilkosok iránt. Mert azoknak a kívánságát, akik nem gyilkolnak, nemigen szokták teljesíteni, se az elsőt, se az utolsót.

– Csak mondja, hogy mit akar – biztatta Rocco.

– Hát hozasson mindent, amit ilyenkor hozatni szoktak, s költse el helyettem, váljék egészségére. Engem pedig most már hagyjanak magamra, mert ez az utolsó kívánságom.

Rocco és Marcellina eltávoztak; a vasajtó becsapódott, s a kulcs megfordult a zárban.

2

A halálraítélt hanyatt fekve nézett a szennyes falra. Merőn, üres szemmel, mintha gondolatai útközben elfáradtak volna s nem bírnák követni a tekintetét. Az éjszaka leszállt.

Egyszerre a vasajtó felpattant, s egy sötét alak lépett a cellába. Hosszú, fekete köpeny fedte, s lépése nesztelen volt.

A jelenés megállt a rab nyugvóhelye előtt, köpenye alól egy kis tolvajlámpát vett elő, s arcához emelte:

– Ismersz-e? – szólt.

A halálraítélt rémülten ugrott fel a fapadról. Egy feketébe öltözött úriember állott előtte, régmúlt idők viseletében, az oldalán spádéval. Háromszögletű kalap, csatos cipő és bodros ing volt rajta; a sansculotte divat pantallója helyett térdig érő ruhát és selyemharisnyát viselt.

– Ismersz-e?

Hogy ismerte-e?! Hisz önmagát látta valami bűvös tükörben! A tulajdon apró szeme nézett rá, s ugyanaz a keskeny, gyanús homlok közeledett feléje, amelyet csak tegnap fényképeztek le a gonosztevők albuma számára.

– Ki vagy? – kiáltott fel, mialatt szíve vadul kalapált.

– Én vagyok a lelkiismereted – felelt a másik. – Jöttem, hogy számoljunk.

– Ej, hagyj engem békében! Mindössze egypár órám van még hátra, aztán úgyis mindegy. Miért riogatsz?! Nincs miért félnem tőled, de unom a sok fölösleges beszédet.

– Ha nem félsz tőlem, nézz hát a szemembe.

– Rangos vagy, és én szennyes. Nem vagyunk egymáshoz valók, nincs egymással beszédünk.

– A nyomorúságoddal akarsz védekezni?

– Nem akarok védekezni semmivel. Nyomorúságos vagyok, megtoroltam egypár nyomorúságot, holnap a fejemmel megfizetek érte. Pont. Ne is beszéljünk erről, bolond a dolog nagyon. Sok bölcs törte már ezen a fejét, egy se tudott eligazodni rajta.

– Nem bízták rád, hogy ezt a csomót megoldd.

– Úgy látszik, nem bízták rá senkire, mert ez a csomó még most is ott van a legtöbb ember nyakán. Mi elhatároztuk, hogy majd csak próbálunk valamit. Azon a jogon, hogy mi is emberek vagyunk.

– Nem vagytok emberek, hanem bestiák. Rosszabbak a bestiánál. Mert ez csak akkor öl, ha éhes. Te, te megöltél egy embert, aki neked nem vétett semmit, akit azelőtt nem is láttál soha.

– Én csak a kéz voltam; olyan bűnös, vagy olyan ártatlan, mint az a revolver, amelyet használtam. Rám esett a sors; megtartottam, amit ígértem. Az egész vak véletlen dolga. Ha más számot találok húzni, ugye, nem háborgatnál?!

– Akkor is bűnszerző vagy, s a meggyilkolt aggastyán akkor is áldozat. Megtorlásról beszélsz? Hol az erőszak, amit megtoroltál?

– Halálra ítéltük őt, mert nem akadályozta meg, hogy pokoli kínzások közt öljék meg montjouy-i testvéreinket. Mit toroltunk volna meg a zsandárokon és a pribékeken?! A fejre akartunk ütni. Hogy éppen őt értük, az is csak vak véletlen volt, mint az enyém.

– S te azt hiszed, hogy ezzel a gazsággal most már rendben lesz a dolog?

– Nem gondolok semmit, csak azt, hogy nekem ez volt a kötelességem.

– Kötelesség? Ölni? S minden cél, minden haszon nélkül? Látjátok, hogy a holtakat eltemetik, s marad minden a régiben. Miért tehát ez a temérdek kiontott vér?! Valamiért, amiről magad se tudod, meglesz-e és mi lesz?

– Hiszem, hogy valami lesz.

– S téged ez megnyugtat?

– Ha őrült vagyok, a fejemet adom ezért az őrültségért... Leszámoltam az egész világgal. Holnap fizetek, s kvittek vagyunk.

– Azt hiszed?

A jelenés a szíve tájára emelte a kezét, s aztán a mellét díszítő csipkefodrok közül egy kis levélkét vett ki. Átnyújtotta a fogolynak, és így szólt:

– Olvasd.

A rab megremegett, amikor megpillantotta az ismerős írást. S keze reszketett, szeme káprázott, míg végigolvasta a kusza sorokat a tolvajlámpa gyönge világa mellett:

Fiam!

Mit mondjak, mit mondhatok neked még? Ha még kívánsz tőlem valamit, mondd meg nekem, mert ezzel a szóval: kívánom! – megkönnyíted anyád fájdalmát. Én viszont azt kívánom tőled, hogy még egy utolsó levelet írj nekem és hogy értesíts, vajon mit tehetek érted? Lilino, Lilinóm, írj nekem! Semmi esetre sem fogod tőlem megtagadni, hogy tudósítást küldj magad felől, melyet anyád nagyra fog becsülni. Szívében fogja ezt megőrizni, s azt fogja hinni, hogy még mellette vagy Foggiában, ahol mindennap megkérdezte, hogy mit akarsz. Isten veled, Lilino, és írd meg, hogy kívánsz-e még valamit hazádból. Anyád megáld téged, és atyáddal együtt vérző csókjait küldi neked. Írj!

Anyád

Lilino elolvasta a levelet még egyszer, aztán harmadszor és újra meg újra. Majd forró csókokkal borította a kis papírlapot. És könnye patakzott.

S mialatt a fapadra borulva, hosszan zokogott, a másik csendesen szólt:

– Ugye, hogy a te életed nem a te életed?! Ugye, hogy olyannal fizetsz, ami nem volt a tiéd?! Ugye, hogy gazember vagy?!

3

Mire felocsúdott, a jelenés eltűnt. Egyedül maradt: a levelével.

Visszadőlt nyugovóhelyére, s ráhajtotta a fejét a kis papírlapra. Jó párna volt az neki. S ami napok óta nem történt meg vele: szeme lassanként lecsukódott.

Otthon látta magát, a kis fehér szobában. Olvas a gyertya mellett, s egy édes hang szelíden inti:

– Lilino, ne olvass olyan sokat! Megerőlteted a szemed!

De ő csak olvas, olvas.

Aztán változik a kép. Megint kisfiú, s az iskolába készül. Valaki körülfogja.

– Nézd, Lilino, húzd fel ezt a gyapjúujjast. Hideg van, meg ne hűlj!

És újra ajándékokat kap. Szegényes tárgyakat, amelyek mind az ő életét óvják. Egy pár kicsi kézmelegítőt, egy foltos kis szűrt, egy angyalfejes medaillont is. Hova lett ez a medaillon? S homályosan rémlik előtte, hogy a medaillont ellopják tőle, valami leány.

Majd ismét maga előtt látja őt, amint egy apró inget foltoz. És danol, tisztán hallja, hogy danol. Oly szép, oly fiatal. Hisz Lilino még csak kisfiú, s a többi csak gonosz álom!

Új képek. Valaki sír. Megsimogatják a fejét, s azt suttogják a fülébe:

– Nagyon szegények vagyunk, Lilino. De majd másképp lesz, ha te felnősz! Ugye, másképp lesz?

...A vasajtó megcsörren, s Rocco bedugja a fejét.

4

A katonák kivonulnak, a dob megperdül, s a pribékek sorfalat állanak.

A rab fellép a vesztőhelyre, s mintha távollevőknek szólna, vagy mintha önmagát biztatná, hangosan mondja, szinte kiáltja ezt a szót:

– Germinal!

Újra pereg a dob. Egy nyak megtörik, s egy szemüveg messze elgurul.

Spanyolországban eggyel kevesebb a veszedelmes idegen, a hazátlan rajongó, s Foggiában eggyel több a mártír.

(1898)