A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lionel Shriver: Big Brother

HarperCollins Publishers, New York, 2013

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2013 by Lionel Shriver

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-271-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gregnek – aki kivétel nélkül minden alkalommal hihetetlenül örült, ha valami jó történt velem, és akinek drámai, fantasztikus és elképesztő élete mellett mindenféle fikció elhalványul.

A diétaipar az egyetlen olyan jövedelmező üzletág a világon, amely 98%-os hibagyakorisággal dolgozik.

eatingdisorderfoundation.org

I.: Fel

első fejezet

Kénytelen vagyok eltöprengeni azon, hogy eddigi negyven-valahány évem valóban fontos mozzanatai közül van-e akárcsak egyetlenegynek is köze az evéshez. Nem az ünnepi vacsorákra, a jó társaságra gondolok, hanem a nyálképződésre, a rágásra és a perisztaltikára. Ahhoz képest, hogy mindennap művelem, fura módon nem sok étkezésre emlékszem részletesen, míg kedvenc filmeket, hűséges barátságokat és diplomaosztókat jóval könnyebben tudok felidézni. Amiből az következik, hogy a mozi, a kötődés és az oktatás fontosabb a számomra, mint az, hogy a fejemet tömjem. Bravó, ez igen, mondhatják erre. De ha őszintén össze kellene számolnom mindazt az időt, amit étkezésről étkezésre menütervezéssel, élelmiszer-vásárlással, előkészítéssel és főzéssel, asztalterítéssel meg a konyhai takarítással pazaroltam el, az evés mellett – akárhogy is nézem – mellékes lábjegyzetté törpül a Hely a szívemben iránti rajongásom, az emberi lények, még az olyanok iránti rajongásom is, akiket kimondottan szeretek, dettó. Életem során kevesebbet gondoltam a férjemre, mint az ebédre. Ha ehhez még azt az időt is hozzávesszük, amit azzal töltöttem, hogy keservesen megbántam, amiért engedtem egy-egy szelet habcsókos citromtorta csábításának, hogy esküdöztem, másnap kihagyom a reggelit, valamint hogy kinyitottam a hűtőszekrényt, megálltam, hogy belapátoljam a maradék sütőtöksodót, majd egy határozott mozdulattal becsuktam, szinte mintha semmi egyébbel nem foglalkoznék, csakis az evéssel.

Akkor hát miért van az, hogy – ha az evés a fentiekből következően folyamatosan ilyen zavarba ejtően központi helyet foglal el az életemben – vizuálisan nem emlékszem egyetlen mennyei ételsorra sem?

Az emberek többségéhez hasonlóan bennem is a gyerekkori kedvenceim élnek a legélénkebben, és a gyerekek többségéhez hasonlóan én is az egyszerű dolgokat szerettem: a pirítóst, a sütőporral készült pogácsát, a sós kekszet. Felnőttkoromra az ízlésem kitágult, a személyiségem viszont nem. Én fehér rizs vagyok. Az egész lényem arra való, hogy érvényre juttassa az izgalmasabb fogásokat. Lánykoromban foncsor voltam. A mai napig az vagyok.

Kétlem, hogy ez túlzottan enyhítene a piszkálódásomon, de van arra némi mentségem, hogy így túlhangsúlyoztam a táplálkozás gépies jellegét. Tizenegy éven át egy cateringcéget vezettem. Ennek alapján azt gondolhatnák, hogy néhány személyes győzelmet legalább fel tudok eleveníteni, amelyet a Kenyereskosár Kft.-nél arattam. Hát, nem egészen. A vállalkozóbb szellemű egyetemi oktatóktól eltekintve az iowaiak konzervatívak az evés terén, így aztán a répatorta, a lasagna meg a tejfölös kukoricakenyér monoton gyártósorát persze magam elé is tudom idézni. Ám igazán plasztikusan csak a katasztrofálisan sikerült fogásokra emlékszem – a rizsliszttel besűrített indiai rózsavizes pudingra, amelyből egy tapétaragasztónak is beillő nyúlós, ragacsos trutyi lett. A többi – a hogyishívják köré tekert lazacsteakek, a késhegynyi akármivel ízesített, kevergetve sütött biszbaszok – mind tiszta homály.

Türelem, máris a lényegre térek. Kijelentem: az étel természeténél fogva meghatározhatatlan valami. Inkább fogalom, semmint anyag, az étel a kielégülés eszméje, messze nagyobb hatalmú, mint a kielégülés maga, ezért is gyakorolhat a diétázás akkora befolyást, mint a vallás vagy a politikai fanatizmus. Nem az étel ellenállhatatlan finomsága késztet bennünket arra, hogy még többet együnk belőle, hanem éppen a jutalmazásra való alkalmatlansága. A táplálkozás legpompásabb élménye a köztesség: emlékezni az utolsó falatra, és előre örülni a következőnek. A dolog voltaképpeni evés része szinte meg sem történik. Ez a beteljesülésre való csaknem teljes képtelenség teszi olyan tantaluszi kínokat okozóvá, és egyben olyan veszélyessé is az asztali örömöket.

Bagatell? Én nem vagyok benne olyan biztos. Állatok vagyunk, és szinte minden emberi törekvést sokkal inkább a táplálkozási ösztön motivál, semmint a szex mellékes ügye. Következésképpen, miután a források megszerzésére irányuló versenyfutásban szembetűnő győzelmet arattak, a köztünk élő leghúsosabb egyedek mindegyike egy-egy kiemelkedő biológiai sikertörténet. De kérdezzük csak meg akármelyik túlnépesedő szarvascsordát: a természet bünteti a sikert. Az esős napokra való ösztönös takarékoskodásunk, az, hogy a hosszú tél előtt a legbiztonságosabb és legtitkosabb rejtekhelyeken ássuk el a makkot, a maga módján bármennyire is bölcs dolog, bármennyire is a darwini fortélyt szemlélteti, megöli a hazámat. Ezért is vonom kétségbe, hogy a spájz mint téma smafu lenne. Igaz, néha eltöprengek azon, hogy mennyire is törődöm én a hazámmal. A bátyámmal viszont törődöm.

A testvérekről szóló történetek egytől egyig csakugyan messzire visszanyúlnak a múltba, a bátyám életének az a fejezete viszont, amely a mi céljaink szempontjából a tüzetes vizsgálatot a leginkább megérdemli, stílusosan egy ebédnél kezdődött. Hétvége lehetett, én ugyanis még nem indultam el a gyárközpontomba.

Ahogy az akkortájt szokása volt, a férjem, Fletcher korán feljött. Rendszeresen ötkor kelt, így aztán délre már farkaséhes volt. Magánvállalkozó műbútorasztalos lévén, aki remek, de megfizethetetlen egyedi bútorokat készített, egészen az alagsorunkig ingázott, ahonnan aztán akkor bukkanhatott elő, amikor csak akart. Az a pirkadati ostobaság csak műsor volt. Fletchernek tetszett az általa sugallt szigorúság, a még nagyobb keménységet, hajthatatlanságot, fegyelmet és önmegtartóztatást mutató külszín.

Őrjítőnek éreztem ezt az állandó sertepertélést. Akkoriban nem voltam elég bölcs ahhoz, hogy örömmel vegyem az efféle csip-csup disszonanciát, pedig hamarosan kisebb gondunk is nagyobb lett, mint Fletcher ébresztőórájának a beállítása. De igaz ez az összes azelőtti képre is, amelyek csak utólag tűnnek békésnek. A maga idején nagyon is valóságos ingerültséget éreztem az önelégültsége miatt, amivel az ágyból kipattant. Az az ember már este kilenckor lefeküdt. Megvolt a nyolc óra durmolása, mint minden normális embernek. Hol itt az önmegtartóztatás?

A férjem oly sok egyéb idegesítő különcködéséhez hasonlóan ebben sem voltam hajlandó birkaként beállni a sorba, úgyhogy rászoktam arra, hogy sokáig aludjak. Én is a magam ura voltam, és utáltam a korai kelést. Az émelyítő hajnali derengés a villanyrezsón leforrázott, gyenge filteres kávét juttatta eszembe. A kilenc órai lefekvéstől úgy éreztem volna magam, mint egy gyerek, akit bezavartak a szobájába, miközben a felnőttek odakint mulatoznak. Csak éppen nálunk a – túlzottan is – mulatozó jónép Tanner és Cody lett volna, a két tinédzser, akiknek eszük ágában sem volt alkalmazkodni az apjuk művi szokásához, hogy a tyúkokkal együtt feküdjenek és keljenek.

Így aztán, mivel nem sokkal azelőtt kaptam be a magam pirítósból meg kávéból álló reggelijét, nem vágytam még az ebédre – habár az egy órával azelőtti telefonhívást követően más okból is elment az étvágyam. Már nem emlékszem, mit ettünk, de valószínűleg brokkolit barna rizzsel. Néhány érdektelen variációtól eltekintve akkoriban mindig brokkoli volt barna rizzsel.

Először nem szóltunk egymáshoz. Amikor hét évvel azelőtt megismerkedtünk, lefegyverzett az, hogy milyen kényelmesen elvagyunk a kölcsönös hallgatásunkkal. Engem annak idején többek közt az a kilátás riasztott el a házasságtól, hogy majd szüntelenül cseverésznem kell valakivel. Fletcher is ugyanígy érzett, habár az ő hallgatásának más volt a textúrája, mint az enyémnek: az övé sűrűbb volt, koncentráltabb – kavargó és átlátszatlan. Ez egyfajta gazdagságot kölcsönzött a némaságának, amely szépen illeszkedett az én hűvösebb, bársonyosabb csöndemhez. Az én némaságom valami különös zümmögő hangot hallatott, még ha valójában nem is zümmögtem; kulináris kifejezéssel élve egy könnyű, hideg levesre emlékeztetett. Fletcher sötétebb és borongósabb csendje inkább olyan volt, mint egy vörösbormártás. Ő birkózott a problémákkal, én viszont egyszerűen megoldottam őket. Magunknak való teremtések lévén magáért a társalgás kedvéért sosem kezdeményeztünk társalgást. Jól egymáshoz illettünk.

Ezen a délidőn viszont félelemből és halogatásból szövődött a hallgatás. Nyúlós volt a textúrája, mint az én katasztrofális rózsavizes pudingomnak. A nyitómondatot többször is elpróbáltam, mielőtt fennhangon bejelentettem volna: – Slack Muncie telefonált ma reggel.

– Ki az a Mack Muncie? – kérdezte szórakozottan Fletcher.

– Slack. Egy szaxofonos. New York-i. Már többször is találkoztam vele. Azt hiszem, nagyra tartják… de ahogy a hasonszőrűek zöme, ő is csak máról holnapra tud megélni. Esküvői meg éttermi haknikat kénytelen elvállalni, ahol zene közben mindenki beszél. – Ez az egész pontosan olyan „kényszeredett beszélgetésnek” minősült, amit én állítólag mellőzni szoktam.

Fletcher óvatos pillantást vetett rám.

– Honnan ismered?

– Edison egyik legrégebbi barátja. Igazi régi bútordarab.

– Ez esetben – mondta Fletcher – biztos nagyon türelmes.

– Edison eddig nála lakott.

– Azt hittem, a bátyádnak van egy lakása. A jazzklubja fölött. – Fletcher kétkedő hangsúllyal ejtette ki azt, hogy „a jazzklubja”. Nem hitte el, hogy Edison valaha is saját jazzklubot vezetett.

– Már nincs. Slack ebbe nem akart belemenni, de megvan a maga… története.

– Áh, még szép, hogy megvan a története. Csak éppen nem igaz.

– Edison néha túloz. Az nem ugyanaz, mint hazudni.

– Úgy van. A „gyöngyház” szín meg nem ugyanaz, mint az „elefántcsont”.

– Edisonnál – feleltem – meg kell tanulni lefordítani a dolgokat.

– Szóval a haverjait pumpolja. És annak mi lenne a fordítása, hogy a bátyád hajléktalan? – Fletcher következetesen úgy emlegette Edisont, hogy „a bátyád”. Amit az én fülem úgy dekódolt, hogy „a te problémád”.

– Olyasmi – válaszoltam.

– És csóró.

– Edison máskor is volt már rossz passzban. A turnék között.

– Szóval valami rejtélyes, bonyolult történet miatt… például, hogy nem fizette a lakbért… a bátyád elveszítette a lakását, és most ágyrajáró.

– Igen – mondtam fészkelődve. – Habár úgy tűnik, kezdenek elfogyni az ágyak.

– Miért ez a Slack nevű illető hívott, és nem a bátyád személyesen?

– Hát, szerintem Slack eddig is hihetetlenül nagyvonalú volt, pedig kicsi a lakása. Egy hálószobája van, még gyakorolnia is ott kell.

– Életem. Nyögd már ki. Mondd el, bármi legyen is az, amit nem akarsz elmondani.

Bőszen kergettem egy brokkolirózsát, amely nem főtt meg eléggé ahhoz, hogy villára lehessen szúrni.

– Azt mondta, nála nincs elég hely. Kettőjüknek. A legtöbb kollégájuk már így is kettesével lakik, vagy feleségük-gyerekük van, és… Edisonnak nincs máshová mennie.

– Máshová, mint hová?

– Nekünk van egy vendégszobánk – mentegetőztem. – Soha senki nem használja, csak Solstice, minden második évben. És hát tudod… ő a bátyám.

Tartózkodó ember lévén Fletcher ritkán mutatkozott szemmel láthatóan bosszúsnak.

– Ezt úgy mondod, mint aki kivágta vele az adut.

– Jelent is valamit.

– Valamit, de nem mindent. Miért nem tud Travisnél lakni? Vagy Solstice-nál?

– Az apám egy lehetetlen alak, és hetven elmúlt. Mire a húgom megszületett, Edison már majdnem kirepült. Alig ismerik egymást Solstice-szal.

– Vannak más kötelezettségeid is. Tannerrel, Codyval, velem szemben. Még – kis hatásszünet – a Lobotóm Babával szemben is. Önhatalmúlag nem hozhatsz meg egy ilyen döntést.

– Slacknek olyan volt a hangja, mint aki már azt sem tudja, mitévő legyen. Valamit mondanom kellett.

– Azt kellett mondanod – mondta színtelen hangon Fletcher –, hogy „elnézést, de meg kell kérdeznem a férjemet”.

– Talán tudtam, hogy mit fogsz válaszolni.

– Na, és mit?

Halványan elmosolyodtam.

– Valami olyasmit, hogy „csak a holttestemen át”.

Halványan elmosolyodott.

– Jól gondoltad.

– Tudom, hogy nem ment valami simán. A legutóbbi látogatása.

– Nem bizony.

– Mintha egymás agyára mentetek volna.

– Semmi „mintha”. Úgy volt.

– Ha bárki más lenne, nem kérném. De nem az. Olyan sokat jelentene nekem, ha megpróbálnád egy kicsit jobban megerőltetni magad.

– Ennek semmi köze a próbálkozáshoz. Az embernek vagy tetszik valaki, vagy nem. Ha „próbálkozni” kell, akkor nem.

– A hozzátartozóknak azért lehet adni egy esélyt. Másoknak is adsz. – Egy másodperc alatt bevillant, hogy Fletcher esetében ez nem mindig igaz. Goromba is tudott ő lenni.

– Azt akarod mondani, hogy az egész tárgyalás alatt egyszer sem beszéltél közvetlenül a bátyáddal? Szóval a haverja a háta mögött próbálja kipaterolni a pasast.

– Lehet, hogy Edisont feszélyezi a dolog. Nem szeretne szívességet kérni a kishúgától.

– A kishúgától! Negyvenéves vagy…

Fletcher egyke lévén nem értett a testvérek dolgaihoz – micsoda kőbe vésett másság ez.

– Szívem, én még kilencvenöt évesen is Edison kishúga leszek.

Fletcher a mosogatóba áztatta a rizses lábast.

– Most már van egy kis pénzed, igaz? Habár annak sosem vagyok igazán tudatában, hogy mennyi. – (Nem is lehetett a tudatában. Titkolóztam.) – Hát küldj neki egy csekket. Amennyiből le tudja tenni a kauciót valami nyomortanyára, és még pár havi lakbérre is futja. Probléma megoldva.

– Kenyerezzem le. Vesztegessem meg, hogy tartsa magát távol tőlünk.

– Hát, itt nemigen tudna mihez kezdeni. Azt nem lehet mondani, hogy Iowában nagy „jazzélet” folyna.

– Iowa Cityben vannak helyek.

– Jelentős Nemzetközi Hírű Jazzpianista úrnak ugyan nem lesznek ínyére a maroknyi sóher egyetemista előtt tartott kalapozós haknik.

– Csakhogy Slack szerint Edison nincs… „a legjobb formájában”. Azt mondja, Edisonnak szüksége van… „valakire, aki a gondját viseli”. Szerinte a bátyámnak a padlóra került az önbizalma.

– Ez eddig a legjobb hír, amit ma hallottam.

– Jól megy a vállalkozásom – mondtam csöndesen. – Ezt valami jóra kéne felhasználni. Arra, hogy nagyvonalúak legyünk. – Ahogy veled is nagyvonalú voltam, csúszott ki majdnem a számon, meg a gyerekeiddel, akik most már az én gyerekeim is, de ezt nem akartam az orra alá dörgölni.

– De te a család többi részének nagyvonalúságát is önként magadra vállalod.

– Tisztában vagyok vele.

Fletcher a mosogató oldalának dőlt.

– Sajnálom, ha érzéketlennek látszom. Akár az idegeimre megy a pasi, akár nem, ő a bátyád, és nyilván nyugtalanítónak tartod, hogy rosszul áll a szénája.

– Igen, nagyon – mondtam hálásan. – Mindig is ő volt a nagymenő. Szörnyű érzés, hogy le van égve, hogy próbára teszi a barátai vendégszeretetét. Mintha a feje tetejére állt volna a világ. – Fletchernek nem állt szándékomban elmondani, de Edison és Slack nyilván összerúgta a port, a szaxofonos sürgetése ugyanis olyasmivel párosult, amit nem tudtam másnak nevezni, mint, nos – undornak.

– De még ha úgy döntenénk is, hogy befogadjuk – mondta Fletcher –, márpedig még nem döntöttünk úgy… az itt-tartózkodása nem tarthat korlátlan ideig.

– Viszont feltételekhez sem köthető. – Ha úgy akarnám felfogni, amit inkább nem szeretnék, közös háztartásunkban a hatalom nagy része az utóbbi néhány évben az én kezemben összpontosult. Nem szerettem a hatalmat, és normális körülmények között inkább abban reménykedtem, hogy ha soha nem élek ezzel a zavarba ejtő befolyásommal, akkor majd elmúlik. Ez egyszer viszont kapóra jött, hogy az újdonság erejével hat. – Mondván, hogy „csak három napra” – folytattam –, vagy „csak egy hétre”. Ez nem hangzik szívélyesnek, hanem inkább úgy, mintha csak korlátozott ideig tudnánk elviselni a társaságát.

– És nem ez az igazság? – kérdezte barátságtalanul Fletcher, és rám hagyta az edényeket. – Elmegyek bringázni.

Hát persze hogy elment bringázni. Majdnem mindennap órákat tekert a kerékpárján – vagyis hát az egyik kerékpárján, ugyanis négy volt neki, amelyek eladatlan dohányzóasztalokkal versengtek a szűk helyért abban az alagsorban, amely a beköltözésünkkor még olyan barlangszerűnek látszott. Soha egyikünk sem emlegette, de azokat a bringákat én vettem neki. Formailag közös kasszán voltunk. Csakhogy amikor az egyik fél egy szemcseppentőre való, a másik meg egy Michigan-tónyi lével járul hozzá a kasszához, a „közös” szó nem igazán tűnik megfelelőnek.

Amióta a férjem elkezdett megszállottan bringázni, én a közelébe se mentem a saját tízsebességes tragacsomnak, amely akkorra már leeresztett gumikkal porosodott az alagsorban. Hanyagolása az én döntésem volt, mégsem így éreztem. Olyan volt, mintha ellopta volna a bicajomat. Ha csak egyszer is felvonszoltam volna a földszintre, hogy megzsírozzam a láncot, és lassan, nem túl messzire elkerekezzek az úton, jót mulatott volna rajtam. Úgyhogy ezt inkább kihagytam.

Valahányszor Fletcher bringázni ment, csak felbosszantott vele. Hogy tudta elviselni azt az unalmat? Voltak délutánok, amikor frissen, elégedett hangulatban állított haza, mert javított az idején, rendszerint pár másodpercet. Ha a kukoricatáblákon át a folyóig ugyanazt az útvonalat egy hajszálnyival gyorsabban tudta végigtaposni, az senkire nézvést sem járt az égvilágon semmiféle következménnyel. Negyvenhat éves volt, és a kormányra szerelt komputer nemsokára már csak az önmagában való csalódottságát fogja regisztrálni. Nem szerettem volna azt hinni, hogy valami személyes dolgot irigylek tőle, de hát ott volt neki a bútorkészítés, ami azért eléggé privát valami. Ezeket a bringázásokat arra használta fel, hogy engem kirekesszen.

Emiatt a bosszankodás miatt olyan bűntudatom támadt, hogy mindent elkövettem a leplezésére, szántszándékkal én magam javasoltam, hogy menjen egyet bringázni, mondjuk abból a célból, hogy kieresszen magából némi Tannerrel kapcsolatos frusztrációt, „hiszen annyival jobban érzed magad utána”. Csakhogy túlzottan éneklős falsettóm elárulta a hamisságomat. De ami a legaggasztóbb volt: neki tetszett az, hogy a bringázás engem bosszant.

Egyértelmű, hogy rossz feleség voltam. Ezek az aerobiktúrák csak meg fogják hosszabbítani az életét. Miután Cleo, az exe olyan groteszk módon átesett a ló túlsó oldalára, Fletcheren még inkább eluralkodott az önuralom kényszere, és ha már megszállottságról van szó, a bringázás legalább ártalmatlan. A testmozgás és a szigorú étrend következtében a férjem azt az icipici úszógumit is leadta magáról, amelyért a magam krumplipüréit meg muffinjait lehetett okolni. Pedig én kedveltem azt a kis úszógumit, amely tágabb értelemben lágyabbá tette őt. Az az enyhe fölösleg azzal, hogy megbocsátásért kiáltott, mintha rögtön el is nyerte volna azt.

Bizonyos mennyiségben én szorultam rá arra a megbocsátásra. Az utóbbi három évben vagy húsz fontot szedhettem magamra (vonakodtam mérlegre állni, és szembesülni a pontos számmal). Amikor még a Kenyereskosarat vezettem, egészen vékony voltam. A cateringszakmában az ember hajlamos megundorodni az ételtől: egy tál krémsajt megkülönböztethetetlenné válik egy adag maltertól. De a későbbi vállalkozásomban a mexikói munkásaim örökösen tamale- meg enchilada-tálakat hoztak magukkal ebédre. Főzni állva főztem, most viszont az irodámban ücsörgök. Így aztán egy ideje szellemi energiáimnak elképesztő hányadát fecsérlem üres fogadkozásokra, hogy majd napi egyszeri étkezésre szorítom magam, vagy éppen meddő önfenyítésre, amiért egy második töltött paprikát is megettem ebédre. Biztosra veszem, hogy valami tudattalan, nagy frekvenciás szinten mások is hallják ennek a fejemben pörgő, megalázó mókuskeréknek a nyiszorgását, azt az átható visítást, amely csak úgy áradt minden második nőből, aki mellett a Hy-Vee gondolái között elmentem.

Nem volt szép tőlem, de azért a húsz fontért Fletchert hibáztattam. Meglehet, amolyan csöndes fajta vagyok, aki mindig a partvonal mentén mozog, de ez még nem jelenti azt, hogy könnyű eset lennék. Én olyan ember vagyok, akire mások az ujjukat rázhatják, meg ciceghetnek rá, aki nem felesel vissza, aki mindenféle erőszakoskodás előtt meghódol, miközben látszólag mindent felfog, mint egy derék kiscserkész, a másik meg odébbáll, és közben azt gondolja magában, így ni, most jól helyreraktuk, mire én felszívódom, és vidáman megteszem azt, amiről épp az imént mondták, hogy ne tegyem.

Ez a dacos jellemvonásom sült el visszafelé, amikor az étkezések között elkezdtem célzatosan olyan komplett táplálékcsoportokat nassolni, amelyeket Fletcher épp nemrégiben tagadott meg. (A sajt elutasítása szörnyű csapás volt. A bejelentés másnapján félgurigányi brie-vel jöttem meg a szupermarketből.) Rosszul esett, hogy éppen azokat az ételeket – a banánkrémes pitét, a házilag készült, vastag tésztás pizzát – fumigálja, amelyektől az udvarlása alatt és a házasságunk elején még transzba esett. A szerelmet és az ennivalót nem lett volna szabad egymásba mosnom, de hát a nők évszázadok óta elkövetik ezt a hibát, én miért lennék más? A főzés is hiányzott, amit én gyógyhatásúnak éreztem. Ennélfogva hébe-hóba továbbra is sütöttem egy-egy réteges kókusztorát, amit Fletcher aztán bojkottált, és még a gyerekek is óvakodtak tőle, hiszen az apjuk ilyenkor vasvillaszemekkel nézett rájuk. Nos, valakinek viszont muszáj volt megennie azt a tortát. Nekem fatális módon megesett rajta a szívem.

Fokozatosan azért legalább kifejlesztettünk egy rituális jellegű kompromisszumot. Minden egyes csempészárunak minősülő csemegéből lecsíptem egy falatnyi amuse-bouche-t, és azt egy csöpp tejszínhabbal, mentalevéllel és néhány szem harmatfriss málnával feldíszítve, egy szikrázó ezüstvilla társaságában elrendeztem egy nagy porcelántányéron. Az egészet úgy hagytam ott az előkészítő konyhasziget közepén, ahogy a gyerekek szoktak sütit kitenni a Mikulásnak, aztán kámfort játszottam. Amíg figyeltem, Fletcher egyetlenegyszer sem kapta be a horgot, ennél viszont elmondhatatlanul többet jelentett számomra az, hogy ezek az általa ekkor már „mérgezőnek” ítélt ételekből való tiltott kóstolók egy órán belül eltűntek.

Az igazat megvallva a férjem élelmezési náciként vonzóbbá vált, de hát én azelőtt is vonzódtam hozzá. Ráadásul a csúcsossága is nagyobb hangsúlyt kapott. Magas homlokával, hosszú, ovális arcával és a kopaszodás hatásának minimalizálása érdekében sünire nyírt hajával a feje olyan formájú volt, mint egy puskagolyó. Hosszú, markáns orra profilból úgy festett, akár egy pipa jel, drótkeretes szemüvege pedig egyfajta professzionális szigort kölcsönzött külsejének. Széles vállának és újabban elkeskenyedett derekának háromszögletű geometriájába valami olyan merev, kritizáló jelleg költözött, hogy már a puszta fizikai jelenlététől is úgy éreztem magam, mint akire rápirítottak.

Miközben leszedtem az edényeket, zokon vettem, hogy Fletcher nem maradt ott rendbe tenni a konyhát, ami nem rá vallott. A rendrakást rendszerint a szinkronúszók egymásba fonódó mozdulatainak gördülékenységével abszolváltuk. Olyankor hoztuk a legjobb formánkat, amikor vállvetve dolgoztunk – egyikünk sem értette, mi az, hogy „ráérő” idő, és nem is nagyon vágytunk rá –, a legdédelgetettebb emlékeimet pedig éppen az ilyenfajta nagyszabású takarításokról őriztem. Amikor elkezdtünk randizni, azokon az estéken, amelyeken én éppen valami nagy büfét láttam el, Fletcher hálózsákokba költöztette Tannert és Codyt a nappalim padlóján, hogy segíteni tudjon a konyhában. (Amikor először láttam, hogyan rázza le a kezét a mosogatóban – az ujjaival lefelé döfött, csöpp-csöpp, apró, ösztönös mozdulattal, amely biztosítja, hogy nem csöpögteti össze a padlót, mielőtt a konyharuhával szárazra törölné a kezét –, azonnal tudtam, hogy ehhez az emberhez fogok hozzámenni.) A pultok súrolása, a maradékok elcsomagolása, a súlyos keverőedények elöblítése közben sosem panaszkodott, sosem kellett megmondani neki, hogy mit tegyen. Csak azért tartott egy-egy szünetet, hogy mögém lopózzon, miközben épp egy újabb adag meleg poharat szedtem ki a mosogatógépből, és belecsókoljon a nyakamba. Ha hiszik, ha nem, azok a rendrakások a pecsétes kötényben romantikusak voltak, sokkal inkább, mint a pezsgő meg a gyertyafény.

Ilyesfajta emlékeken merengve a kétszemélyes ebéd után nehezemre esett kivonni magam a brokkolipároló beszappanozása alól. Felidéztem a beszélgetésünket. Alakulhatott volna rosszabbul is. Akár Fletcher maga is kijelenthette volna, hogy „csak a holttestemen át”, de ravaszul én mondtam ki helyette. Egyszer sem kérdeztem rá kerek-perec, hogy „Nem baj, ha a bátyám egy ideig a házunkban fog lakni?” Ő pedig nem mondott se igent, se nemet.

A mi házunk. Hát persze, ez a mi házunk.

Miután életem nagyobbik részében bérlő voltam, még mindig nem tudtam magamról lerázni azt az érzést, hogy a Solomon Drive-i címen álló ház valaki másé, és olyan fanatikusan tisztán tartottam, mintha a valódi tulajdonosok bejelentés nélkül bármikor besétálhatnának. A ház nagyobb volt, mint amekkorára szükségünk lett volna, a konyha szekrénybősége olyan tésztakészítő meg kenyérsütő gépek vásárlására csábított, amelyeket aztán mindössze egyszer használtunk. Új otthonunk, amely kiérdemelte a pejoratív McVár címkét, Fletcher szűkös bérelt traktusának, azon „ideiglenes” megoldások egyikének a túlreagálása volt, amilyet a férfiak keresnek maguknak válás után, és amelyből aztán soha ki nem mozdulnak, hacsak egy újabb nő a sarkára nem áll. Tetőtől talpig átjárt az álmélkodás, amiért egyszeriben megengedhettem magamnak, hogy házat vásároljak, méghozzá nem is akárhogy, hanem készpénzért, és bizonyos fokig egyszerűen azért vettem meg, mert megtehettem.

Meg Fletchernek is szerettem volna keríteni egy helyet, ahol dolgozhat. A bútor volt a szenvedélye, megvettem hát neki a szenvedélyét. A pénzügyek terén naiv lévén nem tudhattam előre, mennyire fog ezért rám neheztelni.

Fletcher a házasságunk kezdetén egy mezőgazdasági cégnél dolgozott, amely genetikailag módosított vetőmagot állított elő. Minden vágyam az volt, hogy lehetővé tegyem a kilépését, mert természettől fogva nem volt egy kereskedőalkat – nem pedig a természettel való babrálás iránt érzett környezetvédői ellenszenv vagy az afölött való politikai felháborodás okán, hogy a részvénytársasági Amerika olyasmit akar szabadalmaztatni, ami valamikor a szó szoros értelmében a kiválasztódásra volt bízva. Nem sok mindenről volt véleményem. Nem láttam értelmét. Ha én ellenzem a betegségeknek ellenálló, csíraképtelen kukorica termesztését, attól azt még értékesítik. A meggyőződések zömét passziónak, hangoztatásukat hiábavalónak tartottam, ezért olvastam ritkán újságot. Attól még, hogy én értesülök egy Libanonban végrehajtott merényletről, az áldozat nem támad fel, és azt figyelembe véve, hogy a hírek elsődlegesen csak súlyosbítják az egyes ember tehetetlenségérzését, számomra meglepő volt, hogy olyan rengetegen veszik őket komolyan. A fogyasztói társadalomra vonatkozó nézetek kialakításának elutasítása unalmassá tett, de én imádtam unalmas lenni. Világéletemben arra törekedtem, hogy az égvilágon senkinek se keltsem fel az érdeklődését.

Hozzám hasonlóan a mi téglából épült neokoloniál házunknak sem volt karaktere. Újonnan épült, benne a jávorfa padlók még karcmentesek voltak. Imádtam a történetmentes ürességét. A konnektorok stabilan voltak huzalozva, és minden működött. Én soha nem ácsingóztam saját egyéniségre, legföljebb abban az értelemben, hogy fegyelmezetten őrizkedtem a bolti lopástól meg attól, hogy megcsaljam a férjemet; Edison volt az, aki „a valódi egyéniség” titulusát hajszolta, és ő meg is kapta. Én lubickoltam az anonimitásban, és akkoriban már irtózatosan rossz néven vettem, hogy a nyilvánosság kéretlen reflektorfénye valakivé tett mások szemében. (Az isten szerelmére, az ember azt hinné, hogy miután szándékosan eltemetkeztem az ország kellős közepén, az a legkevesebb, amit elvárhatok, hogy jelentéktelen maradjak.) Megvolt a magam története, és az egyetlen Edison kivételével a múlttal kapcsolatos ösztöneim azt súgták, hogy húzzam le a rolót.

A nagy, bamba ház képezte a tökéletes semleges hátteret, amelyből kitűnhettek Fletcher bútorai. Mire ide jutottunk, a férjem keze munkája már javarészt leváltotta az eredeti, egyesített háztartásaink áruházi kellékeit. (A családi erőknek ez az egyesítése volt az első alkalom az életemben, amikor valaki segített nekem költözködni. Fletcher a kérlelhetetlen hatékonyságával egyetlen délután alatt képes volt bedobozolni egy szobát, ami szükségszerűen még annál is romantikusabb, mint a háztartási robotgépből kipiszkálni a nehezen hozzáférhető ételmaradékot.) Kreációi olyan kecsesek voltak, hogy valahányszor beléptem a nappaliba, a bútorok mintha pillanatokkal azelőtt még az összekötőszőnyegeken legelésztek volna. Hátsó sarkaik szarvasagancsokként csavarodtak, hajlított lábaik faragott talpakon ficánkoltak, a kanapé párnákkal volt lesúlyozva, amelyek nélkül a pipiskedő teremtés tán ki is vágtatott volna az ajtón.

Habár Fletcher szerette azt gondolni, hogy fejlődik, nekem az egyik első darabja volt a kedvencem. Bumerángnak hívtuk. Ovális, vörös bőrpárnázata volt. Az egymásba csatlakozó karfákat és háttámlát alkotó rúd jobb oldalt magasan felágaskodott, aztán balra lefelé ívelt, amíg a bal oldali kartámasz legvége már majdnem a padlót érintette. Úgy festett a szék, mintha elhajították volna. A magasba törő háttámlát megtámasztó lécek is íveltek voltak – laminált makassar-ébenből, paliszander- és jávorfából, amit egy hétig áztatott, hogy hajlítható legyen. A Bumeráng egyfajta talizmán volt. A legtöbben, akik valamilyen jártasságra tesznek szert, ragaszkodnának egy ilyen próbakőhöz: annak korai bizonyítékához, hogy kitanulták mesterségük csínját-bínját. Olyan tárgy ez, amelyre bármikor hivatkozhatnak, ha az éppen aktuális fáradozásuk zátonyra készül futni: Látod? Ha ezt meg tudod csinálni, akkor bármit meg tudsz. Nekem semmi ehhez foghatóm nem volt, mert engem a termék nem érdekelt. Én a folyamatot szerettem. Legyen az narancslekváros torta vagy az az abszurd áru, amit akkoriban kínáltam, a produktum számomra már az elkészülés pillanatában értéktelenné vált. Egészen rémes érzés volt, amikor befejeződött egy-egy projekt.

Miután a rizses lábasról lesikáltam a drapp hártyát, kikukucskáltam az utcára néző ablakon. Időközben eleredt az eső, ám ez sosem űzte haza az én mindenre elszánt férjemet. Magányom biztonságában fellopóztam az otthoni irodámba, és lefoglaltam egy repülőjegyet a LaGuardiától Cedar Rapidsig, a visszaút időpontjául egy tetszőleges dátumot megadva, amit bármikor módosíthattunk. Kitöltöttem egy csekket ötszáz dollárról, amelynek a bal alsó sarkába odafirkantottam, hogy „előre nem látható kiadásokra”. A csekket meg a kinyomtatott e-jegyet borítékba tettem, egy FedEx-fuvarlevelet megcímeztem Edison Appaloosa nevére azon a címen, amit Slack diktált le aznap reggel, és a saját költségemre megrendeltem a levélfelvételt.

Azzal, hogy két éve a saját nem mindennapi vállalkozásom bevételeiből megvettem ezt a házat, talán azt a „jogot” is elnyertem, hogy a bátyámat engedély nélkül bekvártélyozhassam annak vendégszobájába. A kedvezőbb pénzügyi helyzetemmel való visszaélést mégis vulgárisnak és antidemokratikusnak éreztem. Elvégre három Feuerbach lakik abban a házban, és csak egy Halfdanarson.

Valami egészen más késztetett arra, hogy letörjem Fletcher ellenkezését. Főszabályként kimondható, hogy nem vagyok a család rabja. Egy ponton azt a bosszantó felfedezést tettem, hogy milyen mélyen is kötődöm az apámhoz, de már csak miután meghalt; addig minden további nélkül elviselhetetlennek tartottam. Solstice húgom kellőképpen fiatalabb nálam ahhoz, hogy szinte a nénikéje lehessek, és csakis az ő erősködésének volt köszönhető, hogy minden második nyáron ellátogatott hozzám Iowába. (Egy flúgos, félresikerült család széteső romjai közt nevelkedett, amelyre már régóta egy megnyerőbb klisét próbált ráhúzni. Így aztán ő volt az egyetlen, aki ajándékokat vásárolt, lapokat küldözgetett, és látogatásokat tett, amelyeknek abszolút rendszeressége valamiféle fegyelmet sugallt.) Szeretett anyám, Magnolia tizenhárom éves koromban meghalt. Mindkét ági nagyszüleink elhaláloztak. Én, aki Fletcher felbukkanásáig magányosan éltem, egyetlen saját gyermeket sem szültem.

Edison volt az én családom, az egyetlen vérrokonom, akit tiszta szívemből szerettem. Ezen az egyetlen köteléken csapódott le az összes lojalitás, amit a legtöbben felhígítva egy nagyobb klán fölött terítenek szét tamarindszörp sűrűségű odaadássá. Edison volt az, akitől megtanultam, mi az a lojalitás, ennélfogva minden egyéb lojalitás Edisontól eredt, és a gyerekeinkkel együtt Fletcher is éppen ennek a heves ragaszkodni tudásnak volt a haszonélvezője. Az lehet, hogy vegyes érzelmekkel viseltettem a közös múltunk iránt, de csak Edison és én osztoztunk rajta. Valójában egy szívdobbanásnyi ideig sem haboztam, amikor aznap reggel Slack Muncie felhívott. Fletchernek igaza volt: ez volt az adu. Edison a bátyám, és ezzel ott helyben nyugodtan be is fejezhettük volna a vitát.

második fejezet

Ötre megyek a repülőtérre a nagybátyátokért. – A pekándiónak a pitém tetején olyan illata volt, mint ami szépen megpirult, kihúztam hát a sütőből. – Le ne maradjatok a vacsoráról.

– A mostohanagybátyánkért – helyesbített Tanner, aki a konyhapultnál állt, és éppen pirítóst morzsált a padlóra. – Az én szótáramban rögtön a vadidegen után következik. Bocs. Más terveim vannak.

– Tegyél le róluk – mondtam. – Ez nem kérés volt. Codyval együtt ott lesztek a vacsoránál, és punktum. Hétkor, ha nem késik a gép. – Mindig is bizonytalanná tett, ha a mostohagyerekeim fölött kellett a tekintélyemet gyakorolnom, most meg, hogy Tanner betöltötte a tizenhetet, még jobban elbizonytalanodtam, és ha az ember nem biztos a tekintélyében, akkor nincs is neki. Ha azt tette is, amit mondtam neki, csak szánalomból engedelmeskedett. – Ha vendég áll a házhoz – folytattam, még komikusabb módon túljátszva a szülőt –, minden étkezésnél nem kell feltétlenül ott lennetek, de az első estén igen.

– Csakugyan?

Nem voltam benne biztos, hogy igazat beszéltem.

– Úgy értem, nagyra értékelném, ha ott lennétek.

– Akkor ez mégiscsak egy kérés.

– Könyörgés.

– Az más. – Az inge ujjával letörölte a szájáról a vajat. – Járt már itt egyszer a csóka, igaz?

– Valamivel több, mint négy éve. Emlékszel rá?

– Halványan rémlik valami nagy dumás. Folyton mindenféle bandákról szövegelt, akikről a kutya se hallott. A saját nevemet is elfelejtettem közben.

Ez a jellemzés az elevenembe vágott.

– Edisonnak él ugyan valahol egy fia, de az exe kizárólagos felügyeleti jogot kapott, amikor a fiú még kisbaba volt. Így aztán a nagybátyátoknak nem sok tapasztalata van a gyerekekkel való beszélgetésben…

– Nekem az volt az érzésem, hogy az a probléma, ahogy a felnőttekkel beszél. Mindenki halálra unta magát.

– Nagyon tehetséges ember, aki nagyon érdekes életet él… sokkal érdekesebbet, mint én. Ez egy ritka lehetőség arra, hogy megismerjétek. – Mintha a falnak beszéltem volna.

Még nem igazán sikerült betörnöm a mostohafiamat. Volt Tannerben valami derűs jogosultságérzés, egyfajta bizonyosság, hogy a nagyságnak valami közelebbről meg nem határozott válfajára született. Noha már egy hónapja a gimnázium végzős osztályába járt, a főiskolai tanulmányok iránt még mindig nem mutatta a leghalványabb érdeklődést sem, pedig kifejezetten arra tartogattam a vállalkozásomból származó bevételt. Írni akart, olvasni viszont nem szeretett. A srác az év nyarán úgy jelentette be, hogy eldöntötte, forgatókönyvíró lesz, mintha személyesen Ridley Scottnak tenne szívességet. Szerettem volna megrázni a gyereket: vajon van-e fogalma arról, milyen kicsi az esélye annak, hogy akár csak kifutófiúként is betörjön Hollywoodba? Nem lévén azonban biztos benne, hogy a segítő szándék, avagy a gonoszkodás vezérelne-e, inkább tartottam a számat. Rámutattam viszont, hogy a nyelvtana, a központozása és a helyesírása is botrányos, ám Tanner úgy képzelte, hogy a prózastílusra vonatkozó összes ilyen hülyeséget majd megoldja a szövegszerkesztő. Különben is, mondta, a forgatókönyvíráshoz azt kell tudni, hogyan beszélnek valójában az emberek, amit a szabályos nyelvtanhoz való ragaszkodás csak akadályoz. Oké, gondoltam vonakodva, egy-null Tanner javára. Fletcherrel együtt egész kamaszkorában agyba-főbe dicsértük a fiú verseit, az egekig magasztaltuk féloldalnyi elbeszéléseinek kreativitását. A szülőknek ez a dolga. Csakhogy legnagyobb rémületemre Tanner mindezt el is hitte nekünk.

A magas, sápadt, csupa csont és bőr fiúnak pontosan olyan alultáplált külseje volt, amiért a lányok igen gyakran annyira odavannak. Sötét haját aprólékos precizitással borzolta össze. Ruházatának egymástól elütő rétegei úgy festettek, mint valami több rétegben lehámló öreg tapéta: kockás melegítőfelső alatt lifegő, csíkos ingszárnyak, széthúzva, hogy előtűnjön alóluk a derékszíj nélkül viselt, totyakos farmer fölé érő, skót mintás bokszeralsó gumija. A legtöbb haverja is ugyanilyen harlekines félmeztelen állapotban szokott beugrani. Tanner előretolt csípővel közlekedett, az utóbbi időben pedig azt a zavarba ejtő szokást vette föl, hogy beszéd közben önmagát tapogatja – a csípőjét simítja végig a tenyerével, vagy a bordakosárról felcsúsztatja lapos mellkasára. Lehet, hogy krónikusan szenvtelen volt, de ez a szkepticizmus önmagára nem vonatkozott, és csak ámuldoztam azon, hogy kortársai és tanárai egyaránt készséggel készpénznek vették látszólagos magabiztosságát.

Tannerrel kapcsolatban vigyáznom kellett magamra. Amikor azt jegyeztem meg, hogy a „lányok” odavannak a megjelenéséért, tisztáznom kellett volna valamit: az ő korában én is azok közé a lányok közé tartoztam volna. Nem mintha megkísértett volna a vele való flörtölés, elvégre még mindig ki tudtam venni rajta annak a bizalmatlan, zárkózott tízéves fiúnak a nyomait, akit megörököltem, és akit úgy kellett kicsalogatni a szabadba, mint egy macskát az ágy alól. Mindazonáltal tinédzserkorú mostohafiamat pontosan olyan hetyke, menő, magabiztos fiatalembernek láttam, mint akiktől a gimnáziumban megszédültem, ahol a leginkább azon imádkoztam, miközben ide-oda sodródtam a folyosókon, hogy hadd maradhassak már egyedül. (Verdugo Hills-i osztálytársaim szíves-örömest megtették nekem ezt a szívességet. Edisonnal ellentétben én továbbra is a születésemkor kapott „Halfdanarson” vezetéknevet használtam, és egyetlen szóval sem árultam el, hogy Travis Appaloosa gyermeke vagyok.) Tannerrel kapcsolatban tehát arra kellett vigyáznom, hogy ellenálljak neki. Csábító volt önmagam előtt azzal parádézni, hogy felnőtt nőként már mennyire nem esem hasra egy ilyen vigéc előtt, de nem akartam szabad folyást engedni valami túlzottan vehemens, enyhén rosszindulatú eltökéltségnek sem, hogy átnézzek rajta.

A házasság büntetlensége felől nézve kifizetődött a viszonzatlan szenvedélyekre való hajlamom, amely a harmincas éveim elejét végigkísérte. Meglehet, a Tanner-félék a létezésemről sem tudtak, viszont ha az ember egyetlen szót sem vált a fiatalemberrel, akkor a Bee Gees iránti illúzióromboló rajongása sem derülhet ki róla soha. Mivel a szerelmeimet titokban dédelgettem, sértetlenül megőriztem őket, és így megkíméltem magam attól, hogy szörnyülködő hitetlenkedéssel zűrzavaros extázisok láncolatára legyek kénytelen visszatekinteni. A maratoni rajongás fejlesztette ki bennem az érzelmi kitartást, szemben Tanner évi három-négy barátnővel lezavart sprintjeivel. Attól féltem, a mostohafiam nem azt fogja megtanulni, hogy a nőket szeretni kell, hanem azt, hogy megvetést kell táplálni azok iránt a nők iránt, akik őt szeretik.

– Gusztustalan az a sok dzsem a pirítósodon – morogta Fletcher útban egy pohár vízért –, ezzel az erővel tortát is ehetnél.

– Teljes kiőrlésű! – mondta Tanner. – Miért nem akar leszállni rólam?

Sajnálom, én nem eszem tejterméééééééééket! A tizenhárom éves Cody lányunk közben félbehagyta a zongoragyakorlást, hogy az étkező középső polcára biggyesztett, zsinórral működő babát felhúzza, ha netán le kéne hurrogni az apját. A baba egy négy évvel korábbi első próbálkozás volt, és akkor is csupán hóbortos karácsonyi ajándék gyanánt készült. A semmiből varrtam, Fletcher hirtelen támadt egészségmániája nyomán. A kézműves projekt egyúttal terápiának is bevált, benne öltött testet a küszködésem, hogy megőrizzem a humorérzékemet azzal a ténnyel kapcsolatban, hogy mostantól fogva messzire el fogja kerülni a híres-nevezetes manicottimat.

A kitömött rongybaba Fletcher szokásos fekete polárdzsekijének miniatűr változatát viselte, amelyre mestersége címereként fűrészporból ragasztottam korpát. A baba fekete csőfarmert kapott, és pár incselkedőn égnek meredő cérnaszáltól eltekintve kopasz volt. A lábszárközépig érő bőrbakancsot egy lestrapált, életnagyságú pár két nyelvéből eszkábáltam össze, és egy újrafutózott gumicsíkkal talpaltam meg, amit az E36-os autópályán hagyott el egy kamion. A drótkeretes szemüveget alumínium gemkapcsokból fabrikáltam, a homlokára pedig egy maradandó haragos ráncot öltöttem. Egyik kezében egy vésőt szorongatott (igazából egy ékszerész csavarhúzót), a másikban pedig egy habszivacs kockát, amiről el kellett magyaráznom, hogy az tofu. Az anyaga már kezdett kirojtosodni, de időközben szakmai jelentőségre tett szert, hogy a belsejében lévő szerkezet még mindig kitűnően szuperált.

El a cipővel a karfától, Tanner! A Bumeráng három hónapomba került!

Mivel a legjobb barátomat, Oliver Allblesst már a kezdet kezdetén bevontam a tréfába, az ő hangját vettem fel, ő pedig mesterinek bizonyult abban, ahogy a hangjából kihozta a sértődöttséget és az ítélkezést. A felsőtestbe rejtett elektronikus készülék húsz ediktumot és felkiáltást rögzített. Nem is sejtettem, hogy pajkos kis kézimunkám hamarosan szörnyeteggé változik.

A Fletcher-baba rögtön bejött a gyerekeknek, akiket az apjuk zsarnoki dekrétumainak ezek a csúfolódó felvételei segítettek abban, hogy megkedveljék a mostohaanyjukat. Fletchert, aki kedélyesen fogadta a cukkolást, olyannyira meghatotta az igyekezetem mértéke, hogy felfogadta Olivert, dolgozzon ki egy fejlettebb digitális technológiát. (A befőttesgumiknál csak alig valamivel jobb hajtószíjak, amelyek az 1960-as évekből való öreg Chatty Cathy babákban lévő plasztiklemezt meg a lemezjátszót forgatta, hajlamos volt elpattanni – ezért is van az, hogy manapság már csak kevés működik ezek közül a ritkaságok közül.) A vacsoravendégek sosem fáradtak bele a zsinór húzkodásába. A következő évbe Solstice egyenesen könyörgött, hogy fabrikáljak neki egy hasonló karikatúrát az új fiújáról, akinek szakadatlanul hajtogatott idétlen kifejezései, mint „Uccu, neki!” meg „Ezer medvebocs!”, lassan az agyára mentek. Vonakodtam. Akkor még a Kenyereskosarat vezettem. Ahhoz, hogy ez a baba is ugyanolyan csodát tehessen, a srác testalkatát és öltözködési szokásait kell láttatnia. A habozásomat érzékelve Solstice felajánlotta, hogy fizet érte. Jó magas árat mondtam, hogy elvegyem tőle a húgom kedvét, de ő még ugyanaznap egy e-mailhez csatolva fényképeket küldött róla, meg egy listát a kedvenc szófordulataikról.

A szóbeszéd manapság már nem azoktól függ, akik a léckerítések fölött szoktak traccsolni egymással, így aztán az internet révén a rendelésre egyedi felhúzós babákat készítő vállalkozás híre úgy terjedt, akár valami vírus. Még az év vége előtt bezártam a Kenyereskosarat, a Monoton baba pedig – habár Fletcher cikiző névferdítésének köszönhetően egyes helybeliek elhitték, hogy a Lobotóm Baba a cégem igazi neve – New Holland mellett megnyitotta főállású munkaerővel dolgozó központját. A recept ellenállhatatlan volt: szeretettel párosuló csúfolódás. És noha a babák elkészítése is sokba került, még annál is sokkal többe került őket megvásárolni. Emellett nem is lettek volna olyan népszerűek, ha olcsók. A Monoton baba nagyjából egy KitchenAid robotgép meg egy csúcskategóriás Dyson porszívó együttes áráért kapható babái státusszimbólummá váltak, olyanná, amely az egybehangzó vélemények szerint jobban megéri az árát, mint egy átlagos porszívó.

Amikor Cody harmadszor is meghúzta a baba zsinórját, az a legutóbbi apa-fia szóváltásra rímelve fellengzős, szenteskedő hangon kijelentette: ÜRES pirítóst akarok! ÜRES pirítóst akarok!

A két gyerek gurult a nevetéstől.

– Csak azt tudnám, miért olyan vicces ez még mindig – mondta Fletcher.

– Mindegy, hogy miért – felelte Tanner, még mindig a nevetéstől görnyedezve. – Ezek mindig viccesek, és csak egyre viccesebbek lesznek, ezért olyan gazdag Pandora.

– Nem vagyunk gazdagok – mondtam. A gazdag szó attól eltekintve is, hogy a mostohafiam jócskán túlbecsülte a családunk helyzetét, mindig másokra vonatkozik, rendszerint olyanokra, akiket az ember nem szeret. – Nekünk csak jól megy. És nehogy a nagybátyád előtt ilyesmit beszélj. – Majd szemforgatva helyesbítettem: – Mostohanagybátyád.

– Miért ne? – kérdezte Tanner.

– Pénzről beszélni udvariatlanság. És úgy tűnik, mostanában nehéz idők járnak Edison nagybátyádra. Nem kéne ezt még az orra alá is dörgölni.

Tanner oldalvást pillantott a mostohaanyjára.

– Neki meg nem kéne téged megpumpolnia.

– Én ilyet nem mondtam.

– Nem is kell. – Tanner az irodalmi tehetségét talán túlértékelte. De azért nagyon okos volt.

A Cedar Rapids-i repülőtérre menet a kocsiban azon tűnődtem, hogy tudott így elrepülni négy év; ennyi időre még sosem szakadtunk el egymástól Edisonnal. Telefonon persze tartottuk a kapcsolatot – habár az ő száma nem is egyszer vált hirtelen nem kapcsolhatóvá. Örökösen változtatta az albérleteit, és gyakran volt oda európai, dél-amerikai meg japán turnékon. Mindig nekem kellett utána nyomoznom, felhívni a többi muzsikust, köztük Slacket is. Azon nem volt értelme keseregni, hogy a bátyám nem ápolja a kapcsolatunk ráeső felét. Hallhatóan mindig örült, amikor meghallotta a hangomat, és nekem csak ez számított.

A végvásznak és a töméshez bálaszám használt vatta megrendelésének izgalmai közepette talán nem is volt akkora csoda, hogy nem találkoztam Edisonnal. Amíg a központ létesítésével, a felvételekhez a színészek szerződtetésével, a megrendeléseket intéző újabb és újabb munkatársak felvételével, meg annak megszervezésével voltam elfoglalva, hogy a védősisakos, potrohos baba, amelyik úgy követelődzik, hogy „Hol van már a kajám?”, nehogy Idahóba kerüljön, hanem a Michigan állambeli Lansingbe, nemigen értem rá odafigyelni Fletcherre, Tanerre meg Codyra, de még arra se, hogy családom távolabb élő tagjai felé egy-egy telefonhívást megeresszek. Habár az egyik három évvel azelőtti beszélgetésünket kicsit olyan hamisnak éreztem. A portékám épp akkoriban kezdte széles körben megragadni az emberek fantáziáját, és én még mindig nagyon izgatott voltam; hát hiszen a bátyám saját városának nagykutyái mind szemlátomást az én felhúzós babáimért voltak megőrülve, miután „Monoton Manhattan” címmel nem sokkal azelőtt róluk szólt a New York magazin címlapsztorija – egy Donald Trump- és egy Bloomberg polgármester-baba szövegbe ágyazott képeivel. De az a hangsúly, ahogy Edison a címlapon való megjelenésemhez gratulált, elvette tőle a kedvem, hogy a közeljövőben újra felhívjam őt. Pedig minden szó a helyén volt, és az az enyhe fanyalgás vagy morcos felhang talán csak az én fejemben létezett; az ember sohasem bízhat meg száz százalékig a telefonban.

Azóta a Monoton számomra túlzottan is sikeressé vált – úgy értve, hogy az egész vállalkozás előtt az az egyetlen út maradt, hogy egyre kevésbé legyen az. Már csak a fordulópont hiányzott, amely után a megrendelések száma majd megcsappan. Nem jelentett ez „problémát”, senkitől nem vártam el, hogy együtt érezzen velem miatta, de azért az utóbbi időben egyfajta alattomos kimerültségtől szenvedtem, amely abból eredt, hogy mindenem megvolt – igazából még több is –, amire valaha is vágytam. Magánéleti fronton rátaláltam Fletcher Feuerbachra, aki mások jelenlétében robbanékony, ám zárt ajtók mögött melegebb szívű és viccesebb, mint azt a legtöbben sejtenék. (Levetkőzve meglepően tetszetős férfi volt, és egyszer ő is ugyanezt mondta rólam: „stikában vonzóak” voltunk.) Saját gyerekem nem volt, a fogadottak viszont még mindig szóba álltak velem, ami több, mint ami egy átlagos tinédzserről, akit az ember maga szült, elmondható lenne; a gyermeknevelés bömbölő babás korszakát elblicceltem, és a legjobb résznél kapcsolódtam bele. Szakmai téren sosem voltam becsvágyó, hirtelenjében mégis egy virágzó üzleti vállalkozás élén találtam magam, méghozzá a lehető legvalószínűtlenebb fajtából: olyanén, amelynek van humorérzéke. Épp elegendő pénzt kerestem ahhoz, hogy a még egy kicsivel több előteremtésének lehetősége hidegen hagyjon.

A bölcs törtetők diszkréten megtartják magukban ezt a küzdelmet, amit a siker zavarba ejtő egyhangúságával vívnak. Képzeljük csak el, hogy a frusztrált és kiábrándult nincstelenek elkeseredett hordái miként fogadnának egy olyan panaszkodást, hogy valaki túlságosan elégedett és túlságosan tehetős. Akárhogy is van, semmit sem akarni nem valami kellemes érzés. A remények meghiúsulása nem egy leányálom, maga a vágy viszont stimuláló hatású. Én világéletemben keményen dolgoztam, és most ez a gyalázatos jóllakottság enerválttá tett. Minden kétséget kizáróan csupán egyetlen megoldás létezett egyre növekvő tompultságomra, ordító hálaadásnapi csömörömre: új vállalkozás után kellett néznem.

Elszáradóban lévő, az októberi betakarításra váró, elégikus sárgákkal tarkázott barna kukoricaföldek suhantak el az ablakom mellett. Karbolsavval tartósított fapóznákon elektromos légvezetékek rajzoltak ritmikusan ismétlődő csipkemintákat az égre, a vékony szárakon egyensúlyozó hidroglóbuszok pedig gigantikus villanyizzóként ragyogtak az őszies napsütésben. Az idillikus hatást hipermarketek és bevásárlóutcák tették tönkre – Kum & Go, Dollar General, Home Depot meg az újabban berobbant mexikói éttermek, a Super 8 pedig szokás szerint azt harsogta rikító fekete-arany műanyag betűkkel: HAJRÁ HAWKEYES, SZURKOLJ A CSAPATUNKNAK! Az érintetlen vidékeken viszont ugyanazt az időtlen alaposságot és megbízhatóságot fejezte ki a táj, amely gyerekkoromban is megragadott, amikor apai nagyszüleimhez jöttünk látogatóba: fehér deszkaburkolat, burgonyaföldek, itt-ott egy-egy ló. Akármilyen piszlicsáré marakodás gyötörte is az ország többi részét, az innen mindig nagyon távolinak tűnt.

Iowa azóta megváltozott. Egy hullámban illegális bevándorlók érkeztek, hogy a sertésfeldolgozó telepeken álljanak munkába. Az állam politikája lázas sietséggel jobboldali hajtást növesztett. Az olyasfajta családi gazdaságok zömét, amilyet még a nagyszüleim is műveltek, már réges-rég el- vagy bérbe adták a mezőgazdasági vállalkozásoknak, így aztán az út mentén számos farmház, szénapajta és melléképület összeomlott. A már így is agyonszubvencionált kukoricatermés több mint felét etanollá fogják átalakítani – még több zsíros szövetségi támogatást lenyúlva, és ezzel egy újabb teljes korrupciós réteggel bepacsmagolva az egykoron közmondásosan tápláló és egyfajta szirupos humorérzék tárgyát képező gabonafélét. A visszafogott elszigeteltség, ami rám megnyugtató hatással volt, a modern fiatalokra, akiket az anonimitás, amiben én dagonyáztam, elnyeléssel fenyegetett, úgy hatott, mint valami altató. Ahogy apám fiatalkorában, a mostohafiam is eszeveszetten vágyott rá, hogy elszabaduljon innen.

Fletcher velem ellentétben Muscatine-ben született, és az, hogy soha életében ki sem mozdult az otthonául szolgáló államból, nem a képzelőerő hiányára utalt, inkább valami elégedett belenyugvásra, sőt egyfajta mélységre. „Iowa van valahol”, mondta egyszer, „és ennél többet egyetlen hely sem állíthat magáról”. A Középnyugat szerénysége, higgadt, sallangmentes önismerete, az emberi fogyasztásra szolgáló hasznos növények termesztése, szemben a csalóka „szolgáltatások” biztosításával, mindkettőnket vonzott.

A reptérhez közeledve már izgatottan vártam, hogy ismét Edisonnal lehessek – végre egy olyan társaság, akinek étvágya van. A bátyám alaposan meg volt áldva mindazzal a hévvel, érzékkel és bölcs gyakorlatiassággal, ami belőlem hiányzott. Magas volt, fitt és kackiás, apánk Jeff Bridges-es jó megjelenését örökölte anélkül, hogy a Travist mindig is bepiszkító olajosságot is magára öltötte volna. Edison fiatalabb kori vonásai finomak, szinte nőiesek voltak, és amikor legutóbb láttam, kiugró arccsontjait arcának valamicskével szélesebb vonalai még negyvenévesen sem temették maguk alá. Piszkosszőke haját épp olyan hosszan viselte, hogy a fejtető körül rakoncátlan koronába kunkorodjon. Billentyűzethez hasonló, mániákus mosolya egy szemernyi gonoszsággal, egy nagymacska ragadozó falánkságával villogott. Tizenéves korom elején beilleszkedésre képtelen barátnőim mindig fülig beleszerettek a bátyámba. Megvolt benne az energia, a mohóság, a kapzsiság, még felnőtt korában sem tudott soha úgy megölelni, hogy közben el ne emelt volna a padlótól. Edison óhatatlanul is életet fog lehelni abba az óriási, üres házba a Solomon Drive-on, abba a rezidenciába, amely Fletcher eszeveszett bringázásának és örömtelen fogyókúrájának beköszönte óta nyomasztó helybe ment át.

Én ugyanis otthonülő típus voltam. Utáltam utazni, és örömmel hagytam, hogy a bátyám eljátssza az alteregómat, és éjszakai járatokat csípjen el, miközben én alszom. Én visszariadtam a rám irányuló figyelemtől, Edison viszont már gyerekkora óta nem tudott betelni vele. Az apánkkal való, magától értetődő versengéstől eltekintve számomra rejtély volt, hogy a bátyám miért akarta olyan nagyon, hogy mások megtudják, hogy kicsoda ő. Azt megértettem volna, ha arra vágyik, hogy elismerjék a tehetségét, de őt nem ez hozta lázba. Amióta csak az eszemet tudom, mindig híres akart lenni.

Miért akarná valaki emberek millióit abba az illúzióba ringatni, hogy ismerik őt, holott nem is? Én azoknak a vadidegen embereknek az erődítményét imádtam, akiknek a derűs érdektelensége egyfajta védelmet nyújtott, valami puha, feledékeny apátiaaszpikot alkotott, amelyben elrejtőzhettem, akárcsak egy gyümölcskoktélkocka az epres Jello-O-ban. Ehhez képest milyen pőre és védtelen helyzet az, amikor olyan idegenek veszik körül az embert, akik akarnak tőle valamit, akik azt hiszik, hogy nem egyszerűen ismerik, hanem birtokolják is őt. El sem tudtam képzelni, miért akarná valaki azt, hogy egy seregnyi minden lében kanál megjegyzéseket tegyen az új frizurájára, hogy az extravagáns bútoroktól kezdve a combján lévő narancsbőrig mindenre úgy tekintsen, mint amihez köze van. Számomra semmi sem értékesebb annál, mint hogy képes legyek úgy végigmenni az utcán, hogy közben nem ismernek föl, vagy úgy foglalhassak helyet egy étteremben, hogy aztán békén hagynak.

Viszont az ismeretlenség örömeit nekem magamnak kellett felfedeznem. Mint L. A.-ben mindenkit, engem is úgy neveltek, hogy senkinek lenni egyet jelent a halállal. Nekem talán könnyebb volt elutasítani ezt az állítást, hiszen nyolcéves koromtól kezdve az ölembe pottyant a hírnév – vagyis az áttételes hírnév, a legrosszabb fajta: nem kiérdemelt, olcsó.

Kellemetlenül éreztem magam, ha engem csodáltak, sokkal inkább szerettem valaki másra felnézni. Gyerekkoromban számos tanáromra fel is néztem, csakhogy ilyen kényelmes hierarchia – amelyben az alávetettség nem alacsonyítja le a gyengébb felet – felnőttkorban egyre ritkábban kínálkozik. A felnőttek hajlamosabbak inkább lenézni, semmint tömjénezni a főnöküket, az én saját egyéni vállalkozásomban pedig akár lenézni, akár tömjénezni csakis önmagamat tudtam. Rég elmúltak már azok az idők, amikor az amerikai választópolgárok felnéztek egy olyan elnökre, mint amilyen JFK volt, manapság inkább arra hajlunk, hogy ferde szemmel nézzünk a politikusokra. A magazinokból elénk tolakodó hírességek nem annyira csodálatot, mint inkább irigységet gerjesztenek; az arról-híresek-hogy-híresek korában az a feltételezés járja, hogy a megfelelő PR-os segítségével akár te is lehetsz ilyen tehetségtelen senkiházi, a hozzá tartozó összes nyalánksággal egyetemben. Valamikor felnéztem az apámra, és az a tény, hogy ez már nem így van, jobban gyötört, mint amennyire beismertem. Fletcher kecses, kacskaringós bútorait imádtam, de nem néztem fel rá. Ami azt illeti, ha az ember felnéz a házastársára, akkor ott valami nem stimmel.

Edisonra felnéztem. Nem sokat tudtam a jazzről, de aki annyi bonyolult hangot képes produkálni anélkül, hogy színtiszta kakofóniát hozna létre, az kitűnően játszhat. Sosem tudtam biztosan, hogy a maga vájtfülű körein belül milyen szintű elismerésben részesül Edison, mindenesetre olyan zenészekkel muzsikált együtt, akiket a beavatottak szemlátomást elismertek, és én be is magoltam a nevüket, hogy a Fletcherhez hasonló szkeptikusoknak eldarálhassam az egész impozáns listát: Stan Getz, Joe Henderson, Jeff Ballard, Kurt Rosenwinkel, Paul Motian, Evan Parker és – egy ízben – még Harry Connick is, Jr. Edison Appaloosa neve többtucatnyi CD-n szerepelt, amelyekből a sztereó készülékünk mellett egy teljes sorozat büszkélkedett kitüntetett helyen – még ha nem is nagyon hallgattuk őket, lévén egyikünk sem egy nagy jazzrajongó. Megilletődötten tekintettem az utazásaira, a kollégái sokaságára, a félelmet nem ismerő nyilvános fellépéseire és a szexi exfeleségére – az irdatlan vászonra, amelyre az életét festette. Meglehet, gyakran előfordult, hogy megkukult kisegérnek éreztem magam mellette, mint aki nem is egészen önmaga. De ezt mindaddig nem bántam, amíg a családunkból valaki magával ragadóan sziporkázott, és végighajszolta a motoros kaszát a mindennapi robot dzsungelén. Jó, túl sokat dohányzott, és rendszertelenül élt. Mi viszont Fletcherrel szügyig gázoltunk a rendszerességben, úgyhogy legfőbb ideje volt egy csöpp anarchiának.

Mégis balsejtelem nyilallt belém, amikor beálltam a rövid távú parkolóba. Edison maga sem volt már az az egyszálbélű, mint sztáratlétaként a gimnáziumban, és bár a futást abbahagyta, világéletében azok közé a férfiak közé tartozott (ilyen nők egyszerűen nem teremnek), akiknek természet adta atlétatermete ellenáll mindenféle ivászatnak és tespedésnek. A bátyám minden bizonnyal könyörtelenül ostorozni fog majd azért, hogy olyan plázajáró középkorú nőnek látszom.

A Cedar Rapids-i repülőtér kicsi és felhasználóbarát volt, bézsszínű berendezése képkeretül szolgált az itt leszálló, csak kicsit is színesebb egyéniségű utasok számára. Szeptember vége lévén a poggyászkiadó néptelen volt, én pedig megkönnyebbültem, hogy még Edison gépének landolása előtt kiértem. Ha az emberek egyik fele amiatt aggódik, hogy várakoznia kell, a másik pedig amiatt, hogy másokat kell megvárakoztatnia, akkor én határozottan ez utóbbiak táborába tartozom.

A Detroitból érkező csatlakozó járatot nemsokára a 3. poggyász-keringetőn jelezték, mire küldtem egy SMS-t Fletchernek, hogy időben megjött a gép. Miközben az érkezési csarnokból kitóduló utasok a szállítószalag köré csoportosultak, én egy lépéssel hátrábbról kibiceltem. Előttem egy elegáns khakiszínű nadrágot viselő, hórihorgas férfi – vállára vetett teniszütővel és a nyári barnaság maradékával – egy karcsú barna nővel társalgott. A fiatal nő a repülés közben kapott harapnivalójából tehette félre az almát, amit most úgy fényesített a kasmírpulóverén, mintha majd három kívánságát teljesítené a gyümölcs.

– El se hiszem, hogy középső ülést adtak neki – mondta a teniszjátékos.

– Hálás voltam, amikor felajánlotta a cserét – felelte a nő. – Már teljesen odapasszírozott az ablakhoz. De magán nem sokat segített, hogy átengedte neki a folyosó felőli ülést.

– Dupla árat kéne ilyenkor számítaniuk, a szomszédos ülést meg üresen hagyni.

– De el tudja képzelni azt a kavarodást, hogy miután az ember egy tiszta műanyag zacskóba kénytelen tenni az aranyérkenőcsét, a tetejébe még egy mérlegre is rá kéne állnia? Kitörne a parasztlázadás.

– Ja, közösségi szempontból nem praktikus. Nekem viszont nem maradt kartámaszom, a fickó meg félig az ölemben ült. És maga is látta, milyen nehezen tudta mellette eltolni a kocsit az utaskísérő.

– Nem fér a fejembe – zúgolódott a nő, miközben csomagok jelentek meg a szalagon –, hogy van az, hogy neki is ugyanakkora poggyászt engedélyeznek. A barátunk a folyosó felőli tizenhetesről vagy negyedtonnányit gyömöszölt fel kézipoggyászként. Esküszöm, ha legközelebb megpróbálnak velem pótdíjat fizettetni azért, mert egy pár cipő miatt átbillenek a huszonhat fonton, én felajánlom, hogy megeszem.

A férfi felkuncogott. Edisonnak közben se híre, se hamva. Reménykedtem, hogy nem késte le a gépet.

– Úgy hallom, újra kellett számolni, hogy a régebbi gépek hány „átlagos” utast szállíthatnak – mondta a férfi. – De igaza van: a normális emberek finanszírozzák…

– Milyen „normális emberek”? – morgolódott a nő. – Nézzen körül.

Pillantásom megint csak Edison után kutatva végigpásztázott az utastársaikon, akiknek a geometriájához már olyannyira hozzáedződtem, hogy elsőre elsiklottam a taknyos nő utalása fölött. A hegyesszögekből szerkesztett korábbi generációkkal ellentétben a mai amerikaiak derékszögekből épültek fel, és a csomagszállító szalag mentén felsorakozott alfelek egyöntetűen szögletesek voltak. A „csípőfarmer” meghökkentő népszerűsége következtében a szűk övrész a legszélesebb ponton keresztezte a csípőt, valamivel a pocak alatt, amit aztán egy-egy rövid szabású top teljes konvex pompájában közszemlére tett. Én óvakodtam ugyan ettől a szerencsétlen divattól, de hát azzal a húszfontnyi pluszsúlyommal én magam sem lógtam ki a sorból. Így aztán személyes sértésnek vettem, amikor a sportember ezt mormogta oda a társának: – Isten hozta Iowában!

– Ó, ott az enyém. – A nő a kézitáskájába csúsztatta az ekkorra már nagyon fényes Granny Smith zöldalmáját, majd közel hajolt az ismerőséhez. – Egyébként tudja, mit nem bírtam a leginkább abban a pasiban a gépen? A szagát.

Fellélegeztem, amiért megérkezett a nő bőröndje, mert a pária, akit az ülésszomszédjával együtt olyan kegyetlenül ócsárolt, nyilván az a nagyon kövér úriember lehetett, akit két utaskísérő egy extraszéles kerekesszékben éppen akkor tolt be a poggyászkiadóba. Egyetlen kíváncsi pillantás a súlyos utas felé, és máris olyan perzselő együttérzés járt át, mintha meglőttek volna. Olyan volt rápillantani arra az emberre, mintha valami lyukba zuhannék, muszáj volt másfelé nézni, mert faragatlanság volt megbámulni, és még nagyobb faragatlanság lett volna sírva fakadni.

harmadik fejezet

Hé, meg sem ismered a bátyádat?

A vállam mellett megszólaló ismerős hang felé fordulni olyan volt, mint nagy lendülettel belépni egy tolóajtón, és egyenesen egy táblaüvegnek ütközni. Lehervadt rólam a mosoly, amivel az üdvözlésére készülődtem. A szám körül az izmok elmerevedtek, aztán rángatózni kezdtek.

– …Edison? – Belebámultam a kerek arcba, amelynek szétfolyó vonásait akárha léggömbre festették volna. A most szinte feketévé árnyékolt barna szemét fürkészve, azt hiszem, igyekeztem őt nem megismerni. Hosszúra növesztett, túlságosan fénytelen hajából kiveszett a tartás. A billentyűzetmosolyt viszont nem lehetett nem felismerni, még ha a dohánytól kénsárga lett is, a régi csibészséget pedig csipetnyi melankólia árnyalta. – Bocs, nem vettelek észre.

– Ezt kötve hiszem. – A bátyám humorérzéke valahol ott rejlett a rengeteg háj alatt. – Meg sem ölelsz?

– Dehogynem! – A két kezem sehol sem találkozott domború hátán, amely puha és meleg volt ugyan, de idegen. Ezúttal nem emelt el a padlótól, amikor átölelt. Miután az ölelésből kibontakoztunk, és elkaptam a pillantását, az állam csak éppen hogy megemelkedett. Edison valamikor három hüvelykkel volt magasabb nálam, de ez mára elmúlt. Fizikailag így már kevésbé volt természetes, hogy felnézzek a bátyámra.

– Ezek szerint kerekes székre van… volt szükséged?

– Á, nem, csak a légitársaság volt türelmetlen. Nem vagyok már olyan gyors, mint régen. – Edison – vagy az a lény, amely felfalta Edisont – a csomagszállító szalag felé hömpölygött. – Már azt hittem, észre se veszel.

– Már több mint négy éve. Nem esett le rögtön. Ezt hadd vigyem én. – Hagyta, hogy viharvert barna táskáját a vállamra vegyem. Amikor New Yorkban meglátogattam, még idegesen loholtam a hétmérföldes léptekkel csörtető bátyám után, nehogy lemaradjak egy idegen városban, miközben ő úgy kerülgette fürgén a lassabb járókelőket, hogy egyetlen égő cigarettával sem ütközött össze. Most viszont, ahogy a repülőtér kijárata felé baktattunk, kénytelen voltam a padsorok közt végigvonuló menyasszony lép-zár, lép-zár technikáját alkalmazni.

– Na és milyen volt a repülés? – Buta kérdés, de közben pörgött az agyam. Edison az évek során egy sor érzelmet váltott ki belőlem: áhítatot, alázatosságot, frusztrációt (be nem állt a szája). De sajnálatot még soha nem éreztem a bátyám iránt, és borzalmas volt ez a szánalom.

– Fel tudott szállni a gép – morogta. – Még velem együtt is. Erre gondoltál?

– Én nem gondoltam semmire.

– Akkor ne mondj semmit.

Szóval ne mondjak semmit. Máris elkezdtem felfelé kapaszkodni egy idegenszerű, modern etikett meredek tanulási görbéjén. Edison persze szellemeskedhetett a maga rovására, és ha olyan alakban bukkant volna fel, amely akár csak nyomokban is emlékeztet arra a bátyóra, aki az emlékeimben élt, holtbiztos, hogy halálra szekált volna a csípőm miatt. De ha a bátyám úgy bukkan fel a repülőtéren, hogy több száz fontnyival többet nyom, mint amikor utoljára találkoztunk, akkor bezzeg ne mondjak semmit.

Végre-valahára a kijárathoz értünk. Mellékesen odavetettem, hogy szívesen odaállok a kocsival, pedig csak onnan százyardnyira parkoltam. Egy középkorú, elegáns frizurájú, vörösesbarna hajú nő, aki addig az információs pultnál álldogált, kijött utánunk – megerősítvén azt a gyanúmat, hogy Edisonnal együtt megbámulnak bennünket.

– Elnézést a zavarásért – mondta az ismeretlen –, de maga véletlenül nem Pandora Halfdanarson?

Rengeteg fiatalabb testvér számára maga lett volna a valóra vált ábránd, hogy a bátyja szeme láttára kérnek tőle autogramot, vagy akármit akart is ez a nő. De nem ma, és már közel is jártam hozzá, hogy letagadjam, hogy én lennék az, csak hogy megszabaduljak tőle. Másrészt viszont az még nagyobb galibát okozott volna, ha Edison előtt magyarázkodnom kell a hazugságomért, úgyhogy inkább igent mondtam.

– Gondoltam! – mondta a nő. – A Vanity Fairben megjelent profiljáról ismertem meg. Nos, egyszerűen muszáj volt elmondanom: a férjemtől egy Monoton babát kaptam a házassági évfordulónkra. Nem tudom, emlékszik-e rá… á, hogy is emlékezne, biztos rengeteget készít… de ez szigorú kosztümöt meg egy hivalkodó kalapot visel, és az egyik kezébe tévétávkapcsoló van öltve. Olyasmiket mond, hogy George! Tudod, hogy nem kéne annyi sót enned! Meg George! Tudod, hogy ki nem állhatom ezt az inget! Meg George! Tudod, hogy nem érted a közel-keleti politikát! Néha meg azt fennhéjázza, hogy Én a Bryn Maaaaaaaawr-ra jártam! Először megsértődtem, de aztán egyszerűen muszáj volt nevetnem rajta. Fogalmam sem volt róla, hogy ennyit kritizálok meg basáskodom! Az a baba segített megmenteni a házasságomat. Úgyhogy meg akartam magának köszönni.

Félreértés ne essék: rendszerint nagyon kedvesen viselkedem az elégedett vásárlóimmal. Talán nem élvezem annyira, ha nyilvános helyen felismernek, mint egyesek – mint Edison –, de semmiféle előkelősködő státuszt nem veszek természetesnek. Az ilyen találkozásokkor főleg a feszengéstől jövök zavarba: ez a nő felismert engem, én viszont nem ismertem fel őt, és ez nem tűnt helyesnek. Így aztán rendszerint szívélyes, beszédes és hálás szoktam lenni, de nem ma. Hogy a rajongót lerázzam, azt motyogtam: – Nos, ennek igazán nagyon örülök –, és azzal sarkon fordultam a gyalogátkelőhely felé.

– Igaz, amit írnak? – kiáltotta a hátamnak a nő. – Maga Travis Appaloosa lánya?

Bosszúságomban, mert én ezt nem mondtam a Vanity Fairnek, az újságíró mégis előbányászta, válasz nélkül hagytam. Edison mögöttem puffogott: – Fordítva ül a lovon, hölgyem. Travis Appaloosa Pandora Halfdanarson apja. Ami böki is a szarházi csőrét.

Szerencsére, mire a járdához hajtottam, a nő már felszívódott. Edison táskáját hátralökve így szóltam: – Bocs azért a nőért. Isten bizony, ilyesmi jóformán sosem fordul elő.

– A hírnév ára, bébi! – A hanghordozása kifürkészhetetlen volt.

Elbíbelődtem vele egy darabig, mire a Camrynk elülső utasülését a leghátsó állásába tudtam tolni. Miközben bekászálódott, Edison egyik kezével az ajtóra támaszkodott; aggódtam, hogy a zsanérok elbírják-e a nyomást. Besegítettem volna én, de nem hiszem, hogy rám tudott volna nehezedni anélkül, hogy mindketten összerogyjunk. Egy konténerhajó szállítmányát kirakodó gigantikus daru kecsességével ereszkedett alá a kagylóülésbe. Amikor az utolsó pár hüvelyknyi magasságból letottyant, a karosszéria megdőlt jobb felé. A kesztyűtartó beszorult a térdétől, az ajtaját pedig csak egy kis extra svunggal tudtam becsukni. Mégiscsak jó volt valamire az az erős csípő.

A kéziféket csak üggyel-bajjal sikerült kiengednem, annyira hozzápréselődött Edison combja, a sebességváltót meg a rálógó alsókarja miatt volt nehéz kivennem üresből. Kétségbeesetten szerettem volna felhívni Fletchert, hogy figyelmeztessem, habár mit sem ért volna az előzetes értesítés, hogy az a sógora, aki a repülőtéren felbukkant, háromszor akkorának látszik, mint az a sógora, akit egyszer vendégül látott. Ahogy a parkolóból kiálltam, megszólalt a telefonom, és fel is ismertem a hívót. A járdaszegélyen azzal a Monoton baba-rajongóval való találkozás után már más sem hiányzott nekünk, úgyhogy nem vettem föl.