A mű eredeti címe

Three Single Wives

Copyright © 2020 by Gina LaManna

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 679 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Két drága fiamnak

ELŐSZÓ

Az előző napon

2019. február 13.

– Még egy kis bort? – kérdezte Eliza Tate kissé fáradtan, és felemelte a drága merlot palackját. Amikor senki sem felelt, hanyagul megvonta kecses vállát. – Én iszom még egyet. Megérdemlem – tette hozzá.

Ezután körbenézett a szobában, megtöltötte a poharát a rubinvörös itallal, és bár nem kértek, a három másik nőét is kipótolta. Pontosabban rátöltött kettőre, és a harmadikat nyilvánvaló okok miatt üresen hagyta.

– Fenékig! – mondta, miután egy csepp sem maradt az üvegben. – Mit gondolsz, Marguerite? Maradt megbeszélnivaló?

– Ami azt illeti, nekem lenne egy kérdésem – emelte fel a kezét Penny tétován. – Ha nem bánod. Kérdezhetek még?

– Természetesen – felelte Eliza. – Ez a próba lényege.

– Mielőtt nekiláttál a Légy szabad! megírásának, volt már elképzelésed, mi lesz a téma? – kérdezte Penny, és hátradőlve a széken először Marguerite-re pillantott, majd az előtte fekvő saját ütött-kopott kötetére.

– Ez nem ennyire egyszerű kérdés – felelte Marguerite Hill, a sikeres írónő és életmódguru; ő is hátradőlt a magas mennyezetű, igényesen berendezett nappali meggyújtatlan kandallója előtt álló, fényes ibolyaszínű kárpittal bevont széken, és gondolataiba merülve végighúzta a kezét a bársonyos karfán. – Több témám is volt. Egyik árnyaltabb, mint a másik.

– Ez is elég árnyaltra sikerült. Olyannyira, hogy alig értettem – bólintott Anne.

– Azért nem értetted, mert nem olvastad – mondta Eliza. – Nehéz megérteni egy könyvet, ha csak a fülszövegét olvasod el.

– Ez igaz, de gyerekeim vannak. Nem jut időm olvasásra.

Eliza nem akart külön kitérni Anne egyéb személyes okaira. Már annak is örült, hogy a barátnője elfogadta a meghívást. Persze az is lehet, hogy csak kötekedik, gondolta magában.

– Úgy vélem, a legfontosabb dolog az, ami a címet inspirálta. Tudjátok, a férfiak évek óta a hatalmukban tartanak minket, nőket – mondta Marguerite, szorosan ökölbe szorítva manikűrözött körmű kezét. – Megkövetelik tőlünk, hogy meghunyászkodjunk, gürcöljünk, és engedelmeskedjünk a parancsaiknak. Elvárják, hogy ne panaszkodjunk, ne nyafogjunk, és szó sem lehet ellenszegülésről. Valójában sohasem lehettünk igazán szabadok.

Penny lelkesen bólogatott, Anne a körmét piszkálta. Eliza az írónőre pillantott, aki alig várta, hogy ismét szót kapjon, és kifejthesse a véleményét a könyvről, amivel több mint egymillió dollárt keresett, és még jelentős hírnévre is szert tett.

– Eljött az idő, hogy a kezünkbe vegyük az életünk és a sorsunk irányítását – folytatta Marguerite. – Mikor, ha nem most? Vagy talán hagyjuk, hogy egy újabb nemzedék vesszen kárba, amikor hatalmunkban áll, hogy mindent azonnal megváltoztassunk?

– Hogyan? – kérdezte Penny félénken a heves megnyilatkozás után. A többiek kérdő pillantást vetettek a naiv lányra, és értetlenül dünnyögtek. – Ha szabadok akarunk lenni, először meg kell szöknünk…, nem igaz?

Az írónő először megdöbbent, majd megkeményedtek a vonásai, és az arckifejezése kifürkészhetetlenné vált. Sarokba szorították, gondolta Eliza. Méghozzá Penny Sands szorította sarokba, aki cseppet sem annyira ártatlan, mint amilyennek látszik.

– Mást vártam tőled – felelte Marguerite. – Nagyon fiatal vagy, és azt hittem, jóval optimistább.

– Már nem – mondta a lány.

– Válaszolva a kérdésedre, merésznek kell lennünk, és a saját házunk táján kell kezdenünk. Gyakran nem vesszük észre, hogy fojtogató kapcsolatban élünk – folytatta az írónő, és jelentőségteljes pillantást vetett Elizára.

Az asszony megköszörülte a torkát, és állta Marguerite merev pillantását.

– Rendben, de én úgy értettem, pontosan mit kell tennünk – erősködött Penny. – Mit tegyünk? Úgy értem, ha észreveszem, hogy elnyomnak egy kapcsolatban, mit tegyek ellene?

– Szerintem a saját fegyverüket kell használnunk a férfiak ellen – felelte Marguerite, fényes ajkát halvány mosolyra húzva.

– A saját fegyverüket? – ismételte Penny. – Úgy érted, csaljuk meg őket, vagy ilyesmi?

– Csaljuk meg őket – szólalt meg Anne gúnyosan. – Túl macerás. Egyetlen férfival is alig bírok. Egy másik férfi a legutolsó, amire szükségem van. Azt is etethetném, öltöztethetném, és ugrálhatnék körülötte.

Eliza egyetértésként halkan elnevette magát.

– Mi lenne, ha rájönnél, hogy Marknak viszonya van? – kérdezte Penny Anne-től. – Mit tennél?

– Valószínűleg megölném. Nem lenne türelmem hosszan lelkizni az ügyön – felelte az asszony.

A szoba hirtelen elnémult.

– Ugyan! – sóhajtott Anne. – Nem szó szerint értettem.

– Persze hogy nem – mosolygott Penny félénken. – Gondoltuk, hogy nem.

– Lányok! Csak tréfáltam – folytatta Anne, maga alá húzta a lábát a kanapén, és hátradőlt a süppedős párnán. – Azt hiszitek, meg tudnám ölni a saját férjemet? – kérdezte zavartan.

Ismét feszült csend telepedett a szobára.

– Ne vicceljetek! Nem tudnám megtenni. Viszolygok az ilyesmitől, ráadásul irtózom a vértől. A méreg még hagyján, de a vér túl sok macerával jár. Azt se felejtsétek el, hogy a férjem zsaru. A kollégái még azelőtt elkapnának, hogy elpatkolna.

– Nos, ha tényleg csak elméletben beszélünk róla, van egy pasas, akit nem sajnálnék, ha elütném a kocsimmal – szólt közbe Penny. – Persze csak elméletben – tette hozzá sietve.

– Persze – ismételte Anne.

– Úgy értem, néha elborul az agyam. Hirtelen dühbe gurulok, és bumm! Az újságban olvasni ilyesmiről. Elég borzasztó.

– És te, Eliza? – kérdezte Anne. – Ha a jó öreg Romannek mennie kellene, hogy csinálnád?

– Valóban! – vette át a szót Marguerite. – Biztosan gondoltál már rá, kedvesem. Úgy értem, Roman tényleg nem szent.

– Még sohasem gondoltam erre – vágta rá Eliza, és zavartan belekortyolt a borába.

– Ne szédíts! – mondta Anne. – Száz éve házasok vagytok. Ne mondd, hogy még nem tett rossz fát a tűzre.

Eliza keze megremegett. Nem jártak messze az igazságtól. A barátnői azonban az orrukig sem látnak, fogalmuk sincs, milyen hazugságban él, különben nem tennének fel ilyen rendkívül tapintatlan kérdést, hogy meg tudná-e ölni a férjét.

– Talán – felelte végül a bortól kissé zsibbadtan, és a bajtársi környezettől felbátorodva. – Ha eléggé feldühítene, talán…

– Ó, drágám! Ne játszd az ártatlan bárányt! Biztos vagyok benne, hogy megkapná tőled a magáét – mondta Marguerite ördögi mosollyal az asszonyra kacsintva. – Szerintem jól állna a kezedben a kés. Roman megérdemelné, hogy színpadi körülmények között távozzon az élők sorából. Így illene egy hozzá hasonló pénzes pasashoz.

– Kés? – kérdezte Eliza. – Úgy érted, le kellene szúrnom? Elég brutális.

– Ne légy ünneprontó, ez csak tréfa – szólt közbe Anne, és megrántotta a vállát.

– Nos, legyen – sóhajtott Eliza kissé elpirulva. – Ha leszúrnám, legalább biztos lehetnék benne, hogy meghalt.

– Nem szoktál a levegőbe beszélni, ezt tudom – jegyezte meg Marguerite. – Nos, ha egyszer tényleg elhatározod, hogy megölsz valakit… Mindegy, csak annyit mondok, nem szeretnék az ellenséged lenni.

– És te, Marguerite? – kérdezte Anne. – Hogyan állna bosszút az életmódguru?

– Szerintem nem a gyilkosság a legjobb megoldás a problémákra – felelte az írónő szúrós pillantást vetve Elizára. – Remélem, tudjátok, hogy nem így értettem, amikor azt mondtam, a saját fegyverüket kell használni a férfiak ellen. Kissé elszaladt veletek a ló.

Eliza elmosolyodott magában. Valóban nem volt erről szó a korábban megtartott PR-megbeszélésen. Eddig sohasem fordult elő, hogy Marguerite kezéből kicsúszott az irányítás. Bizonyos értelemben örült, hogy vergődik. Ennek ellenére nem élvezkedett tovább, hanem mentőövet dobott az ügyfelének, és ismét a segítségére sietett. Hiszen ezért kapja a pénzét, nem is keveset.

– Marguerite sokkal okosabb annál, hogy gyilkosság gyanújába keveredjen – mondta. – Ha bosszút akarna állni egy férfin, megszabadulna tőle, majd gyanúba keverne minket, és nevetne a markába. Nem igaz, Marguerite?

JEGYZŐKÖNYV

Bíróság: A vád beidézheti a következő tanúját.

Vád: Anne Wilkest szólítom tanúnak.

Bíróság: Fáradjon az emelvényre, és tegye le az esküt a törvényszolga előtt!

(A tanú feláll.)

Törvényszolga a tanúhoz: Emelje fel, kérem, a jobb kezét! Esküszik, hogy az igazat mondja, a színtiszta igazat, és csakis az igazat?

Anne Wilkes: Esküszöm.

(A tanú felmegy az emelvényre, és leül.)

Vád: Mrs. Wilkes, kezdjük 2019. február tizenharmadikának estéjén. Mire emlékszik arról a napról?

Anne Wilkes: Találkoztam aznap néhány barátnőmmel délután, egy könyvklub keretein belül.

Vád: Mely barátnőivel?

Anna Wilkes: Eliza Tate-tel és Penny Sandsszel. Megjelent Marguerite Hill írónő is, de őt nem ismertem jól akkoriban.

Vád: Melyik könyv képezte a megbeszélés tárgyát?

Védelem: Tiltakozom! Hogy kapcsolódik a kiválasztott könyv a gyilkossághoz?

Vád: Ha megkapom a lehetőséget, bizonyítom a jelentőségét.

Bíróság: Elutasítom. Folytassa, Ms. Clark, de térjen a lényegre!

Vád: Melyik könyvről volt szó, Mrs. Wilkes?

Anna Wilkes: Marguerite Hill Legyél szabad! című könyvéről.

Vád: Ilyen című könyvet nem ismerek. Legalábbis nem az említett szerzőtől. Nem Légy szabad!-ot akart mondani?

Anna Wilkes: De igen. Ugyanarról beszélünk.

Vád: Gyilkossági ügyről van szó, Mrs. Wilkes. Nagyon fontosak a részletek.

Anna Wilkes: Bocsánatot kérek.

Vád: Ez a kötet folytatása vagy sem Ms. Hill Te irányíts! című, tavaly megjelent bestsellerének, amely óriási sikert aratott világszerte?

Anna Wilkes: Persze. Azaz igen. Az első könyvklubtalálkozóra a Te irányíts!-ot olvastuk el. Mindenkinek tetszett, és februárban a folytatást is elolvastuk.

Vád: Miről szól a könyv?

Anna Wilkes: A cím egyértelmű. Marguerite mindkét könyve segítséget próbál nyújtani a nőknek. Hogyan vegyék a kezükbe az életük irányítását és ehhez hasonlók. Nagyon lelkesítő, legalábbis azt hiszem, mert egyiket sem olvastam el. Sok összefoglalót lehet találni róluk az interneten is, ami jól jön, ha az ember csupán a lényegre kíváncsi. Négy gyerekem van. Nincs időm olyan könyveket olvasni, amelyekben nincsenek képek.

Vád: Hol tartózkodott február tizenharmadika este tizenegy és február tizennegyedike hajnali két óra között?

Anna Wilkes: A Garbanzo nevű bárban. Sajnos a könyvklub nem úgy sikerült, ahogy terveztük, ezért elmentünk, hogy kiengedjük a gőzt.

Vád: Eliza Tate-tel volt végig?

Anna Wilkes: Részben.

Vád: Kérem, mondja el, mi történt aznap délután a könyvklubban!

Anna Wilkes: Az egy hosszú történet.

Vád: Van időnk bőven, Mrs. Wilkes. Kezdje az elején!

Első fejezet

Kilenc hónappal előtte

2018. május

Teljes kiörlésű kenyér, másfél szelet sonka, egy kis mustár, öt szem sajtos ízesítésű burgonyaszirom gondosan elrendezve a kenyéren. Kenyérhéj levágva, fóliázás, filctollal kis szívecske a barna papírzacskón.

Vajon Anne Wilkes a szokásai rabja volt?

Valószínűleg, gondolta az asszony, miközben a gyerekeinek másnapra készített szendvicsekre pillantott, villámgyorsan kinyitotta a hűtőszekrényt, és visszatette a sonkát, sajtot és mustárt a megszokott helyére.

A tökéletes rendben tartott hűtőszekrénybe pillantott. Még ott sem talált semmi meglepőt. Ugyanaz a tej, ugyanaz a joghurt (Activia, mert Mark emésztési zavarokkal küzdött, és gyakran szenvedett a puffadástól) és ugyanazok a nyalánkságok. Naponta csak egy Lindt bonbont engedett meg magának, hogy ne legyen akkora a feneke, mint a ház. Négy gyerek után, akik közül ketten ikrek, folyamatos harcban állt a kilókkal.

Miután becsukta a hűtőt, felhívta az anyját, és néha belemotyogott a készülékbe, hogy ne tűnjön udvariatlannak a percekig tartó szóáradat közepette, miközben a konyhapultnak támaszkodva elrágcsált pár szem sajtos burgonyaszirmot reggeli helyett.

– Figyelsz egyáltalán? – kérdezte Beatrice. – A falnak beszélek. Bárcsak…

Anne anélkül is tudta, mit akar mondani az anyja, hogy befejezte volna a mondatot. Az anyjának sok kívánsága volt, és ha tehette volna, főleg egy másik lányt akart volna magának. Különösen azután, ami három évvel azelőtt történt. Anne hivatalosan is Beatrice Harper szégyene lett.

Addig középszerű embernek tűnt az anyja szemében. Volt háza, gyerekei és köztiszteletben álló férje. Az elmúlt tizennégy évben a házassága volt a legnagyobb eredménye. Boldog házasságban élt a Los Angeles-i rendőrség jóképű és többszörösen kitüntetett tagjával, aki korábban a kábítószer-ellenes osztályon dolgozott, de nemrég előléptették nyomozóvá. Legalább ezt az egy dolgot jól csinálta az életben, de végül mégis elrontotta.

– Mennem kell, anya – mondta Anne. Elege lett, és képtelen volt tovább hallgatni az anyja sopánkodását a helyi klubházban történt patália miatt. – Le kell fektetnem a gyerekeket.

– Fogadnod kellene egy szakácsot, vagy legalább egy házvezetőnőt – mondta Beatrice. – Nem lesz jó vége, ha állandóan rohangálsz. Karikás lesz a szemed, Mark elhagy, és magadra maradsz. Nevelheted a négy gyerekedet férj nélkül.

– Köszi, anya. Pár hét múlva találkozunk – felelte az asszony.

Sírás hallatszott a gyerekszobából. Anne felsóhajtott. Túl szép lett volna. Az ikrek korán lefeküdtek, fél nyolckor már az igazak álmát aludták. Egyfajta rekord manapság.

Biztosan Samuel settenkedett be a szobájukba, hogy piszkálja őket. Négyévesen lenyűgözte a két kistestvér, bár a rajongása néha gyűlöletbe csapott át.

– Anya! – kiáltotta kétségbeesetten Gretchen, a hét és fél éves legidősebb testvér a nappaliból. – Felkeltek az ikrek!

– Tudom, hallom! – felelte Anne. – Vedd fel a pizsamádat! És segíts az öcsédnek, légy szíves!

Az asszony betette a hűtőbe a másnapi uzsonnát is, és becsapta az ajtót. Villámgyorsan rendet csinált a konyhában, és közben azt mondogatta magában, nem árt az ikreknek, ha kicsit sírnak. Az órájára pillantott: a bébiszitter húsz perc múlva érkezik.

Mark fél órával korábbra hívta a lányt, mint valójában szükség lett volna rá, valószínűleg azért, mert így akarta az ellenőrzése alatt tartani a feleségét. Nem ez volt az egyetlen módszere. Olyan rendszeresen ellenőrizte – a legtöbbször mások bevonásával –, hogy nem lehetett nem észrevenni a szándékát.

Gyakran állított haza ebédidőben váratlanul, hogy harapjon valamit. Az anyukák Gretchen iskolájából minden ok nélkül benéztek hozzá napközben egy-egy tál lasagnéval, és amikor Mark túlórázott, megszervezte, hogy átjöjjenek Samuel barátai.

Mark még mindig nem bízott benne, és ettől kezdett egyre jobban becsavarodni. Pedig már jól volt. Teljesen jól. Már három éve jól volt. Legalábbis majdnem, tette hozzá magában. Néha akadtak rossz napok.

Anne sóhajtva ismét az órára pillantott. Elég ideje maradt egy gyors altatásra, hogy felvegyen valami szexisnek mondható ruhát, és eltüntesse a szeme alól az egyre állandóbbá váló karikákat. Talán igaza van az anyjának. Ha nem kapja össze magát, nemsokára egyedül nevelheti a négy gyereket. Bár Mark néha az agyára megy, mégiscsak a férje, és ezen nem akart változtatni.

Anne elkáromkodta magát, amikor a nappaliba menet megbotlott egy plüsselefántban. Megkapaszkodott a lépcsőkorlátban, és a haragját Gretchenre zúdította, aki még mindig a kanapén hevert.

– Kapcsold ki a tévét! – ripakodott a lányára. – Olivia mindjárt itt lesz, és le kell feküdnöd.

– Azt akarom, hogy Olivia fektessen le – nyafogta a lány. – Ő sokkal többet olvas nekem.

– Nem kapsz semmilyen könyvet, ha nem fekszel le időben. Ismered a szabályt.

Anne sajgó lábujjal felment az emeletre, ahol Samuel a táblagépét bámulta a szobájában. Erről eszébe jutott, hogy vacsora közben meg kell beszélnie Markkal a túlzott számítógép-használatból adódó problémákat.

– Tedd le, és vedd fel a pizsamádat, most azonnal! – csattant fel Anne. Samuel úgy tett, mintha nem hallaná. Az ikrek üvöltése egyre elviselhetetlenebbé vált, és az asszony kezdte elveszíteni a türelmét. Marknak húsz perce otthon kellett volna lennie. Megígérte, hogy segít lefektetni a gyerekeket, hogy maradjon ideje muffint sütni másnapra, Gretchen iskolai jótékonysági programjára.

Ha nem lesz ideje a sütésre, pénzt kell küldenie, amivel kiváltja a sütemények árát. Sajnos azonban nem engedhetik meg maguknak a pluszköltséget, így kénytelen lesz megsütni azt a rengeteg rohadt muffint.

Amikor belépett az ikrek szobájába, egyből rájött, mi a sírás oka. A hintaszékben hagyta a telefonját, és volt egy nem fogadott hívása. Biztos akkor hagyta ott, amikor Heathert és Harryt lefektette. Le merte volna fogadni, hogy Mark hívta, és üzenetet is küldött, hogy késik.

Az ikrek kissé elhallgattak, és nézték, ahogy a hintaszékhez lép. Mintha incselkednének vele, bosszantanák, és olyan játékot játszanának, amelyben mindig ő a vesztes, gondolta, de amikor rájuk pillantott, azonnal bűntudatot érzett, és a szeme megtelt könnyekkel.

– Sajnálom – suttogta, majd felkapta a telefont, és kiment a szobából.

A folyosón mélyet sóhajtott, kioldotta a képernyőzárat, és a készülékre pillantva meglátta, hogy a férje kereste, és üzenetet is küldött. Remek, gondolta magában. Nemcsak késik, de miatta keltek fel az ikrek a kivételes korai fektetés után.

Rákattintott az üzenetre, amelyben az állt, amit sejtett. Mark még el sem indult. Miután másodszorra is elolvasta a szöveget, összeszorult a gyomra, és kissé émelyegni kezdett.

Bocsáss meg, drágám, rengeteg a dolgom, megpróbáltam átütemezni, de nem megy. Mondd le, kérlek, Oliviát. Jövő héten pótoljuk. Minden rendben?

Anne egy pillanatra elgondolkodott, mit írna, ha az igazat akarná mondani. „Minden rendben?” Jó vicc! Szegény Mark nem tudná megemészteni az igazságot. Bárcsak tudnák a férfiak, milyen az anyaság! Az állandó káosz és a tomboló hormonok, a kialvatlanság, az éhes gyerekszájak meg a szeretetre vágyó szívek. Ő csak küszködik, miközben Mark mit sem sejt az egészről, tudomást sem vesz róla, és azt hiszi, az ő családfői feladata kimerül abban, hogy mosolygósan hazaadja a fizetését.

Anne megírta a választ, de végül törölte. Azután írt egy másikat, de azt is törölte. Mit írjon neki? Mark ebben a hónapban már kétszer mondta le a bébiszittert, és mivel nem teljesen hülye, ez felkeltette a gyanúját. Különösen azután, amikor legutóbb betelefonált az irodába, hogy megtudja, miért késik a férje, és Mark társa azt mondta, már rég hazament, mert fájt a gyomra.

A földszinten megszólalt az ajtócsengő, és az ikrek ismét felüvöltöttek. Anne a képernyőre pillantott. Nem tudta rávenni magát, hogy válaszoljon, ezért zsebre vágta a készüléket, és visszament az ikrek szobájába. Olyan akrobatikus ügyességgel kapta ki az ágyból a két gyereket, amelyet a Cirque du Soleil művészei is megirigyelnének, lerohant a földszintre, és pont akkor nyitotta ki az ajtót, amikor másodszorra csengettek.

A Las Vegasban fellépő akrobaták elbújhatnak mellette. Két gyerekkel a karján rohangálni, vagy babakocsit tolva a többi gyereket kerülgetni a szupermarketben, ezt csinálják utána! Egy tiszteletdíjat simán megérdemelne. Ha mást nem, egy nagy, kerek piros pontot.

Ebben a pillanatban Harry felöklendezte a vacsoráját, egyenesen Anne nyakába. Az asszony némán lehunyta a szemét. Ez a tiszteletdíja már jó ideje.

– Ó, Olivia! – sóhajtott Anne, kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és beengedte a lányt. – Nagyon sajnálom. Mark nem tudott…

– Lemondják? Már megint? – kérdezte Olivia csalódottan, és meg sem várva a választ az egyik gyerekért nyúlt. Anne odaadta Harryt, és megkönnyebbülve felsóhajtott. A csend nyugalma és az öröm, hogy kivételesen csak egy gyereket kell a karjában tartania, egy pillanat alatt elöntötte, és a fiatal diáklányra pillantott.

– Habár… – kezdte Anne, és hátrafordulva a kanapén ülő Gretchenre pillantott. Az emeletről lehallatszott Samuel tabletjének a hangja. Hirtelen elege lett az egészből. Csak arra tudott gondolni, hogy biztonsággal másra bízza a gyerekeit, és hosszú-hosszú időre eltűnik. Ez azonban lehetetlen. Nem hagyhat mindent a háta mögött, mert Mark megtalálná.

Megköszörülte a torkát.

– Csak azt akartam mondani, hogy a férjem késik, így az étteremben találkozunk.

– Hurrá! – kiáltotta Olivia. – Már nagyon vártam a mai napot. Gondolom, önnek is jót tesz, ha kimozdulhat.

– Azt hiszem, valóban így van – felelte Anne, de nyomasztóan nehezedett rá az igazság. Egy este nem elég. Ennél többre van szüksége. – Lefektetem a gyerekeket.

– Hagyja csak! – szólt közbe Olivia. – Inkább készülődjön. Csupa maszat lett a nyaka, nem mehet így egy romantikus vacsorára.

Anne gúnyosan elnevette magát, de Olivia csak mosolygott, mert nem értette.

Amikor Anne egy rendőrhöz ment feleségül, tudta, mire számíthat. Sok túlóra, átdolgozott hétvégék és az ehhez társuló életritmus. Azonban húsz év szolgálati idő után Mark elég magas beosztásba került, hogy csak nappal kelljen dolgoznia. Ez azt jelentette, hogy otthon tölthette volna az estéket.

Olivia letette Harryt, és átvette Heathert. A gyönyörű lánynak kreolszínű bőre, csodás, mandulavágású szeme és hosszú, sötét haja volt. Ami azonban fontosabb, remekül értett a gyerekekhez.

Heather és Harry egy-egy ujjába kapaszkodtak. Gretchen végre lekászálódott pipaszár lábával a kanapéról, és megtalálta a kikapcsológombot a televízió távirányítóján. Samuel táblagépe elhallgatott az emeleten.

– Olivia van itt? – hallatszott a kisfiú kíváncsi hangja.

– Igen, de csak akkor, ha már pizsamában vagy – felelte a lány tréfásan, és felnevetett. – És ön, asszonyom? Nem úgy látom, mintha pizsamában lenne.

Amikor Gretchen felkacagott, Anne hálás pillantást vetett a bébiszitterre. Olivia az emelet felé biccentve jelezte, hogy indulhat készülődni.

Anne egy percig sem késlekedett. A szokásosnál hosszabb zuhannyal kényeztette magát. Egész pontosan hét percig tartott, beleértve a lábborotválást, a szemöldökszedést és egy kellemetlen pattanás eltávolítását. A kedvenc parfümjét fújta meztelen testére, és egy darabig nézegette magát a tükörben.

Anne cseppet sem volt szép nő, de régebben bájosnak mondták. Egykor hosszú, gesztenyebarna haját mára bubifrizurára változtatta, valaha formás, karcsú csípőjén legalább tíz kilogramm felesleg volt, és a háj kellőképpen megereszkedett. Csakúgy, mint a melle, a felsőkarja, a feneke és a combja. Akármit is csinált, nem használt semmi.

Anne belebújt egy fürdőköntösbe, és bement a hálószobába. Felvett egy, az alakját jól takaró fekete ruhát és az igazgyöngy fülbevalóját. Úgysem számít, mit visel, hiszen egyedül lesz ma este, de legalább annyi fáradságot kell vennie, hogy Oliviát félrevezesse.

Ezután leült az ágy szélére, és előhúzta az ágy alól a dobozt, amelyben a magas sarkú cipőjét rejtegette. Nemrég vásárolta, és titokban tartotta Mark előtt, mert a férfi megőrülne, ha megtudná, hogy kétszázötven dollárt fizetett érte, amikor ő egy hétig túlórázott, hogy kifizessék Gretchen balett-táborát.

Erre való a dugipénz, gondolta magában. A születésnapokra kapott ajándékcsekkek, a bevásárlásból megmaradt kisebb-nagyobb összegek és az a száz dollár, amit a barátnőjétől kapott évekkel ezelőtt, mert vigyázott a házukra. Járt neki az a cipő.

Anne felállt, és még egyszer megnézte magát a nagy tükörben. A cipő bőven megérte a kétszázötven dollárt, mert olyan volt benne a lába, mint egy istennőé, és még a feneke is kisebbnek tűnt, így alig látszott a súlyfelesleg.

Az utolsó pillanatban azonban levette, gondosan visszatette a dobozba, letakarta a selyempapírral, és ismét az ágy alá rejtette. Azután belebújt egy kényelmesebb cipőbe, és magához vette a retiküljét. Nincs értelme magas sarkút venni, legalábbis oda nem, ahová készül.

Lerobogott a lépcsőn, felkapta a kulcsait, és kilépett a hűvös estébe. Egy pillanatra megállt, és mélyet lélegzett. Amikor kifújta a levegőt, hirtelen bűntudatot érzett.

Lélekszakadva visszarohant a házba, felrobogott az emeletre, lélegzet után kapkodva megállt Gretchen szobájának ajtajában, és a bébiszitterre meg a gyerekekre pillantott.

– Minden rendben? – kérdezte Olivia. – Egészen kipirult az arca.

Anne letörölte izzadt homlokát, belépett a szobába, mindegyik gyerek homlokát megcsókolta, és közben valami olyasmit motyogott, hogy fogadjanak szót a lánynak. A gyerekek észre sem vették, amikor végül elment.

Anne kettesével szedte lefelé a lépcsőfokokat, és közben azon töprengett, észrevenné-e a családja, ha eltűnne. Ha kilépne az ajtón, és soha többé nem jönne vissza. Örülne Gretchen, ha örökre megszabadulna a folyton zsörtölődő anyjától? Samuel felnézne egyáltalán a tabletjéből? És az ikrek? Ők még nem fognák fel, szóval nem bánnák. Senki sem bánná.

Miután beült a kisbuszba, ismét letörölte a homlokáról az izzadságcseppeket.

– Jól vagyok. Minden rendben van. Sok anya elfelejt elköszönni a gyerekeitől – mondta, és még egy percen át győzködte magát erről. Amikor azonban sehogy sem sikerült, elhessegette a nyomasztó gondolatokat, és csak arra koncentrált, mit csináljon aznap este.

Elmehet sétálni egy órára a plázába, ami maga lenne a mennyország, mert anélkül tolhatná a bevásárlókocsit, hogy a gyerekek összevissza rángatnák, és derékig kilógnának belőle, és nem kellene bújócskáznia a ruhaállványok között.

Az is lehet, hogy csak élvezi a csendet, és olvas egy kicsit. Kapott egy motivációs könyvet a régi barátnőjétől, Elizától, amit már régóta el akart olvasni. Beülhetne a közeli éjjel-nappal nyitva tartó büfébe, és zavartalanul olvashatna. Az maga lenne a földi paradicsom.

Persze mást is csinálhatna, gondolta, és abban a pillanatban, hogy ez eszébe jutott, tudta, hogy így lesz. Válaszokra van szüksége. Válaszokra, amelyekre hetek óta kíváncsi. Bedugta a zárba az indítókulcsot, elfordította, és addig nyekeregtette a motort, amíg az fel nem bőgött. Közben azért imádkozott, hogy még egy estét bírjon ki az akkumulátor.

Mark, Mark, Mark, kedves férjecském! – gondolta magában, miközben kigördült az útra. – Eljött az ideje, hogy kitaláljuk, merre koslatsz.

JEGYZŐKÖNYV

Vád: Ms. Sands, mióta él Los Angelesben?

Penny Sands: Kicsit több, mint egy éve. 2018 májusában költöztem ide. Most július van, szóval…, tizenhárom hónappal ezelőtt.

Vád: Tizennégy.

Penny Sands: Ahogy mondja. Sohasem voltam jó matekból.

Vád: Miért jött Los Angelesbe?

Penny Sands: Miért jön az ember Los Angelesbe? Mert sok hazugságot hall róla.

Vád: Hazugságot?

Penny Sands: Az ember úgy nő fel, hogy elhiszi, bárki lehet, és bármit elérhet, de ez egyáltalán nem igaz. Mindenki azért jön ide, hogy filmcsillag legyen, és hol végzik a legtöbben? Nos, én a bíróságon, szóval erről ennyit.

Vád: Mikor ismerte meg Eliza Tate-et?

Penny Sands: A könyvbemutató partin, amelyet Marguerite Hillnek szervezett a második kötete, a Légy szabad! megjelenése alkalmából. Engem is meghívtak.

Vád: Ki hívta meg Mrs. Tate rendezvényére?

Penny Sands: Roman.

Vád: Roman Tate, Eliza férje hívta meg a partira?

Penny Sands: Igen, ezt mondtam.

Vád: Eliza Tate-tel a férjén keresztül ismerkedett meg?

Védelem: Tiltakozom! Ezt már tudjuk.

Vád: Folytatom, Tisztelt Bíróság.

Bíró: Folytassa!

Vád: Ms. Sands, mikor jött rá, hogy szerelmes Roman Tate-be?

Második fejezet

Kilenc hónappal előtte

2018. május

Penny Sands tágra nyílt szemekkel ült a buszon, és az ötvenhat kilogrammjához képest is csak apró porszemnek érezte magát a világban. Százhatvannyolc centiméter magas és elég csinos volt, ezt jól tudta. Huszonhat éves koránál is fiatalabbnak érezte magát.

Amikor a busz begördült Los Angelesbe, mindent egyszerre próbált befogadni. A dühösen dudáló és a sávok között cikázó gépkocsivezetőket, a tönkrement, bedeszkázott kirakatú és összegraffitizett falú üzleteket és a szemeteskukákat, amelyekből az utcára folyt a szemét.

A rendezetlenség megdöbbentette, és hirtelen pánik fogta el. Nem nagy, épphogy érezhető. Remélte, hogy mindjárt előbukkan a Hollywood felirat valamelyik méregdrága benzinkút mögül.

A gyönyörű emberek és a filmsztárok sem lehetnek messze. Majd a Rodeo Drive-on meglátja őket, ha odaér a busz. Nemsokára felbukkan a csillogás és a remény is, ez egész biztos.

– Először jár itt? – kérdezte az előtte ülő férfi erőltetett mosollyal. – A csillogó szeméből látom, hogy igen. A nevem Kurt.

– Ó! Üdvözlöm, Kurt. Penny vagyok – felelte a lány félénken. – Ennyire nyilvánvaló?

– Hová valósi?

– Iowából, egy kisvárosból. Biztosan nem ismeri.

– Des Moines-ból?

– Nem messze onnan – felelte Penny halvány mosollyal. – És ön? Ön Los Angeles-i?

– Itt senki sem Los Angeles-i – mondta Kurt vigyorogva. Penny érezte, hogy valami nem stimmel, mert a férfi szeme nem mosolygott. – Mindannyian jövevények vagyunk, de én már helyinek számítok, mert húsz éve itt élek. Azért jött, hogy színésznő legyen?

– Ennyire nyilvánvaló ez is? – kérdezte a lány meglepetten.

– Úgy néz ki, mint egy színésznő.

– Igen? Köszönöm. Írni is szeretek, ezért arra gondoltam, kipróbálhatnám a forgatókönyvírást, vagy lehetnék producer is. Egyszer rendezni is szeretnék. Otthon a helyi újságnál dolgoztam – tette hozzá büszkén. Penny kitűnő eredménnyel diplomázott az Iowai Állami Egyetem angol szakán, és a szülővárosában megkapta a nagyon kevés újságírói állások egyikét. – Valójában egy könyvből merítettem a bátorságot, hogy idejöjjek.

– Valóban? – kérdezte Kurt.

– Tudom, hogy elég bután hangzik.

– Miért gondolja?

– Ez amolyan motivációs könyv. Mindegy, elgondolkodtattak a szerző szavai, és rádöbbentem, hogy többet akarok az élettől. Valami nagyot, igazán óriásit, és ez nem lehetséges az iowai Boone-ban.

– Ez igaz. Hol talált szállást?

– Egy társasházban, nem messze a… – felelte Penny a tenyerében szorongatott, gyűrött cetlire pillantva, és felmutatta, hogy a férfi is lássa a címet.

Kurt összeráncolta a homlokát, amit Penny nem teljesen értett.

– Tudja, hol van? – kérdezte a férfitól. – Biztonságos környék? Megnéztem a Google-on, de nehéz a kép alapján bármit mondani. Bár nincs sok választásom. Úgy értem, nagyon drága az albérlet errefelé, és egyelőre nincs pénzem kocsira.

– Nincs messze tőlem – felelte Kurt. – Pár sarokra lakom, a Western Avenue-n. Elvigyem? A lakás legalább húsz perc gyalog a buszmegállótól.

– Köszönöm, nem szükséges. Jólesik a mozgás.

– Sötétben akar sétálni? – tudakolta Kurt az ablakon kinézve.

Ez igaz. Nagyon besötétedett. Összeszorult a gyomra arra a gondolatra, hogy a sötétben kell gyalogolnia az első napján Hollywoodban, de még jobban összeszorult attól, hogy egy vadidegen embertől fogadjon el segítséget. Több esze volt annál, hogy beüljön Kurt mellé, bár elég ártatlan képe volt, és csábító volt az ajánlat.

– Mindenesetre én itt leszállok – mondta a férfi. – Gyanítom, ön is, ha ezt a címet keresi. Örülök, hogy találkoztunk. Érezze jól magát.

Kurt felállt, végigvonult az ülések között, és leszállt a buszról. Penny felkapta a hátizsákját, és a hatalmas bőröndjét ügyetlenül maga után húzva követte a férfit a szűk folyosón, és közben folyton bocsánatot kért azoktól, akiknek rálépett a lábára, vagy akiknek nekiment. Amikor az ajtóhoz ért, a bőröndje feldőlt, lebucskázott a lépcsőn, és nagyot koppant a földön. Penny riadtan nézett utána, és egy pillanatig arra várt, hogy valaki előbukkan, mint a mesékben, és a segítségére siet.

– Igyekezzen! – vetette oda a buszsofőr. – Tartanom kell a menetrendet.

Penny könnyes szemmel lekászálódott a buszról, és felemelte az összepiszkolódott bőröndöt egy undorító csatornalefolyó mellől. Vékonyka karja minden erejére szüksége volt, hogy felvonszolja a járdára. Belesajdult a válla, a hátán csorgott a veríték. A legszebb hétköznapi ruháját vette fel az útra és a csinos, telitalpú szandálját, ami cseppet sem bizonyult jó választásnak.

– Kurt! – kiáltotta, egy hirtelen ötlettől vezérelve. Túl kimerültnek érezte magát, hogy még egy lépést tegyen. Esze ágában sincs elmondani az anyjának, hogy egy idegentől fogadott el segítséget. Csak most az egyszer, gondolta magában. Sírba viszi magával a titkot. – Biztos nem kerülő önnek, ha elvinne a lakásomig?

– Ugyan, dehogy, kedvesem. Cseppet sem – felelte a férfi kaján vigyorral. – Üljön be!

– Megérkeztünk. Itt tegyen ki – mondta Penny.

Ahogy Kurt ígérte, valóban rövid volt az út kocsival. Penny a férfira pillantott, és várta, hogy megálljon. Kurt feltűnően szófukarabb lett, miután beültek a kocsiba.

Penny megpróbált nem tudomást venni az egyre rosszabb előérzetéről. Mint minden okos lány, ő is tudta, hogy nem szabad beülni idegen férfiak kocsijába, és mint minden okos lány, ő sem szerette megszegni a szabályokat.

Penny rendes vidéki lány volt: születésétől fogva, minden körülmények között udvarias volt, és sohasem okozott kellemetlenséget senkinek. Még akkor is bocsánatot kért, ha nem ő volt a hibás, és világéletében kerülte a konfliktusokat.

Pontosan ezért éppen csak megköszörülte a torkát, amikor Kurt nem állt meg, és nyugodt maradt az első közlekedési lámpáig. Amikor azonban elhagyták az első lámpát, a markában szorongatott cetli egyre nedvesebb lett az izzadságtól, és végül teljesen szétmállott. Még szerencse, hogy a buszon volt harminc órája, hogy megjegyezze a címet, mert az írás olvashatatlanná vált.

– Azt hiszem, rossz felé kanyarodott – mondta Penny udvariasan, és véleménye szerint kellően határozottan. – Tudom, hogy nem túl szép a ház, de a cím…

– Gondoltam, megihatnánk egy kávét nálam – felelte Kurt, majd lelassított, és megállt egy sötét parkolóban, pár sarokra a lány házától. – Itt lakom a környéken.

– Későre jár – szabadkozott Penny, a lemenő nap felé mutatva. Az árnyak egyre sűrűsödtek, különösen ezen a környéken, ahol a nap utolsó sugarait eltakarták az ütött-kopott háztetők. A parkolót körülvevő társasházak sötét árnyat vetettek a gépkocsira. – Küldtem üzenetet a főbérlőnek a buszról, hogy későn érkezem, de azt mondta, megvár. Nagyon rendes tőle, hogy ilyenkor is fogad, ezért nem szeretnék visszaélni a türelmével. Ráadásul megígértem az anyámnak, hogy azonnal felhívom, amikor megérkeztem – magyarázta a lány, és gondolatban megveregette a saját vállát, hogy ezt is hozzátette.

Ha Kurt azt hiszi, hogy várják a hívását, biztosan békén hagyja. A filmekben legalábbis mindig bejön ez a trükk. Elvégre Hollywoodban van. A férfiak és a nők itt mind elragadóak, kedvesek és rendkívüliek. Nem kövérek, izzadtak és kissé ijesztőek, mint Kurt.

A férfi kivette sebességből a kocsit, és hátradőlt az ülésen. Egy pillanatra úgy maradt, majd könnyedén megfogta Penny combját.

– Csak egy kávéra – mondta.

Penny nagyot nyelt. Hogy gondolhatta, hogy jóságos szamaritánus ez a férfi? Rengeteg horrortörténetet hallott már, de sohasem gondolta, hogy vele is megtörténhet.

– Sajnálom, de nincs kedvem. Ahogy mondtam, az anyám várja a hívásomat. A barátom is aggódni fog, ha nem jelentkezem.

– Értem – morogta Kurt, de látszott rajta, hogy egy szavát sem hiszi. – Hiszen a barátja Iowában van. Szüksége lehet egyre itt is. Valakire, aki tudja, mi a dörgés errefelé, akitől megtanulhat pár új trükköt, és kellő kapcsolatokkal rendelkezik.

– Köszönöm, de tényleg nincs kedvem – vágta rá Penny rémülten, lassan a kilincsre tette a kezét, és megpróbálta kinyitni az ajtót, de útközben a férfi bezárta. Felgyorsult a szívverése, összeszorult a torka, és úrrá lett rajta a pánik. Mégis megtörténik vele. Mi értelme volt megnézni azt a sok borzalmas filmet, amiben a csinos lányt elrabolják? Mi értelme volt végigolvasni a barátnőitől kapott csomó szörnyű újságkivágást? Itt fog meghalni Hollywoodban, ismeretlenként. Egy olyan férfi öli meg, akinek undorító izzadságszaga van. – Innen gyalog megyek. Kérem, engedjen ki…

Ekkor Kurt megpróbálta nyálas ajkát Penny szájára nyomni, de a lány elhajolt, és csak a nyakát érte el. Érezte a bőréhez tapadó gusztustalan nedvességet, egész testén végigfutott az undor, az orrában összekeveredett az izzadság és a rettegés bűze.

Penny annyira megrémült, hogy képtelen volt kiáltani, csak tátogott. Tudta, hogy sikoltania kellene, és elő kellene kotornia a gázsprét, amit az anyja csúsztatott a hátizsák külső zsebébe, de megijedt, és teljesen ledermedt.

Végül visszanyerte a lélekjelenlétét, a kilincs után kapott, és a zárat kereste. A keze annyira remegett, hogy nem értette, hogy sikerült felhúznia a gombot, de végül kivetette magát az ajtón, és elterült az aszfalton. Magával tudta rántani a hátizsákját, de a bőröndje a csomagtartóban maradt. Kurt maga tette oda, amit akkor lovagi gesztusnak vélt.

– Hozzám ne érjen! – kiáltotta Penny, rákjárásban távolodva a kocsitól, és az sem érdekelte, hogy közben kilátszanak a halvány rózsaszín bugyijára hímzett cuki kis napraforgók. Nem törődött vele, hogy kavicsok vájódnak a tenyerébe és a térdébe, és kibuggyanó vére halvány csíkot húz a földön, miközben menekül. – Hívom a rendőrséget! Segítség! – kiáltotta Penny, mert végül visszanyerte a hangját. – Segítség! – ordította ismét kétségbeesetten.

– Hülye picsa! – vetette oda Kurt, megrántotta a vállát, és becsukta az ajtót. Ezután leeresztette az ablakot, és üveges szemmel Pennyre meredt, amiből jól látszott, hogy nem először csinálja ezt életében. – Mindannyian egyformák vagytok. Nagy álmokat kergetve idejöttök, de mind pofára estek. Szar munkákat vállaltok, ami másnak nem kell, és azt hiszitek, egy nap mindez kifizetődik, és híresek lesztek – mondta megvetően.

Penny feltápászkodott, és remegő kézzel előrántotta a gázsprét. Megcélozta a férfit, de nem vitte rá a lélek, hogy megnyomja a gombot. Bizonyos értelemben még most sem hitte el, hogy mindez vele történik.

– Elárulom, hogy tévedsz, kisanyám. Nem vagy sem elég csinos, sem elég tehetséges, sem elég szerencsés. Egyikőtök sem az. Csapatosan érkeztek ide a buszokkal, széles mosollyal a szátokon. Van, aki sokáig bírja, van, aki nem. Te? – kérdezte Kurt, és tetőtől talpig végigmérte a lányt. – Egy hetet adok neked, nem többet.

Penny megnyomta a gombot. A gázspré kicsapódott, de Kurt már csikorgó kerékkel kifelé hajtott a parkolóból, és a lány köhögve, könnyes szemmel, összegörnyedve fuldoklott a saját fegyverétől.

Véres térddel és megtört lélekkel összehúzta magát a járdán. Elővette a telefonját, hogy hívja a rendőrséget. Nem lesz gyenge! Erős, magabiztos és gyönyörű nő, nem számít, mit mondott a támadója. Más, mint a többi. Nem fog az ismeretlenségbe veszni, mint a többiek.

Miközben a rendőrséget hívta, a szeme elhomályosult a könnyektől. Mit mondjon a zsaruknak, amikor megérkeznek? Hogy megtámadta egy Kurt nevű férfi? Valószínűleg nem ez az igazi neve. Azonkívül, hogy izzadságszaga van, és undorító, alig tudná jobban leírni.

Sötét haj, átlagos testalkat, tucatarc. Nem jegyezte meg a rendszámot, és a kocsiról is csak azt tudná elmondani, hogy vöröses, négyajtós, és már nem új. Sohasem érdekelték az autók.

Ami a támadást illeti… Milyen támadást? Penny szégyenében elvörösödött. Valaki megfogta a combját, és megpróbálta megcsókolni. Teljesen elment az esze? Melyik nővel nem csináltak még ilyet? Mindenkivel előfordult már. Mindennapos eset.

Átgondolt minden eshetőséget, és mindig ugyanoda jutott. A rendőrök a kisujjukat sem mozdítanák, hiszen ez Los Angeles. Egy csomó filmsorozat készült már a Los Angeles-i rendőrségről és a vadabbnál vadabb ügyeikről. Ő csak egy új lány a városban, aki megsértődött azon, hogy egy férfi fel akarta hívni a lakására egy csésze kávéra. Az ilyen esetek nem érik el az itteni rendőrök ingerküszöbét.

A bőrönd viszont nagy gond. Az a rohadék majdnem mindenét elvitte. Teljesen kifosztotta. Nincs ruhája, nincs pizsamája, nincs alsóneműje. Odalett a párnahuzat, amit azért hozott, hogy az otthonára emlékeztesse. A naplója, amiben arról ábrándozik, hogy elutazik az ország másik végébe – egyedül. Ilyesmi azonban nem szerepelt benne.

Penny keze ökölbe szorult a dühtől és a kétségbeeséstől. Nem pótolhatja egy csettintéssel minden holmiját. Egyes dolgoknak érzelmi értékük volt, de a többit csak pénzzel tudja megvásárolni. Szerencsére volt annyi esze, hogy az értéktárgyait, a kulcsát, a pénztárcáját és a telefonját a hátizsákjában tartotta, de ezek nem segítettek abban, hogy másnap reggel felöltözzön. Csak annyi ruhája maradt, ami rajta volt.

Valahogy pótolnia kell az odaveszett holmikat, de ez ebben a pillanatban lehetetlennek tűnt. Ötvenkét dollárja marad, és az első havi lakbér, miután kifizeti a kauciót. Választania kell az evés és az öltözködés között, amíg munkát nem talál magának. Nem igazán ilyen fogadtatásra számított az új városban.

Miért? Miért bátorítják az anyák a lányaikat, hogy legyenek merészek, és merjenek nagyot álmodni? Miért biztatják a gyerekeiket, hogy vágjanak neki a nagyvilágnak? Miért nem figyelmeztetik őket a Kurthöz hasonló férfiakra?

Miért pátyolgatják a lelküket, és miért ültetnek hiú ábrándokat a szívükbe, ha izzadságszagú férfiak egy csapással tönkretehetnek mindent? Penny azzal a reménnyel érkezett az Angyalok Városába, hogy csillagok ragyognak majd felette az égen, és csillagok jelzik az útját. Csillagok, csillagok, csillagok.

Most azonban csupán a szmogtól és fényszennyeződéstől sötétlő eget látta a feje felett. Sehol egy szikrányi természetes fény. A lábánál pedig csak eldobott cigarettacsikkek, üres palackok hevertek, és a híres, csillagokkal kirakott sétány iszonyúan távolinak tűnt. Úgy érezte, hogy az álom, amelyet magával hozott, egy szempillantás alatt szertefoszlott. Eltűnt, mint a csillagok az égről.

Ennek ellenére Penny valóban más volt, mint a többiek. Kurt hamarosan rádöbben, hogy egyáltalán nem annyira ártatlan, mint amilyennek látszott. Némi bűntudattal benyúlt a zsebébe, és elővett egy drága karórát. Ez volt Penny titkolt hobbijának legújabb gyümölcse. Kissé testszaga volt, de az könnyen eltűnik némi tisztítás után.

Megtörölte az órát a ruhájában, és azon tűnődött, hogyan tett szert egy Kurthöz hasonló undorító ember egy eredeti Rolexre. Ismerős bűntudat vett rajta erőt, de így legalább tudta, hogy még mindig van lelkiismerete. Most azonban nem szabad a lelkiismeretével foglalkoznia, most az egyszer nem engedi.

Kurt magának köszönheti az egészet, hiszen ő támadta meg. Penny csak elcsente az órát a pohártartóból emlékbe. Ez mindig lelket önt majd belé, ha elszontyolodik, erről eszébe jut, hogy túlélt már rosszabbat is.

Tényleg bűn egy tolvajtól lopni? Kurt mindenét elvette. A bőröndjét, a lelkesedését, a reményét. Még a testét is megpróbálta elvenni. Kurt rossz ember, nem érdemli meg, hogy szép holmijai legyenek.

A lány halk elégedettséggel tette zsebre az órát, és halvány mosolyra húzta a száját. Szerelemben és háborúban mindent szabad. Lehet, hogy csatát vesztett, de nem vált áldozattá. Ő is ejtett egy hadifoglyot, méghozzá megérdemelten. Ha zálogba csapja, lehet, hogy pár hétig lesz mit ennie. Persze meg is tarthatja, mint ahogy minden más apró zsákmányát.

Penny végül megtalálta a lakást. Húsz percbe telt, mire felébresztette a tulajdonost, aki statisztának is elmehetett volna a Maffiózók című sorozatba. Egy macskát szorongatott a hóna alatt, cigaretta lógott ki a szájából, és a zsíros, sötét haját hátrafésülve viselte.

– Azt hittem, nem szabad dohányozni az épületben – mondta Penny. – Csak azt feltételeztem. Átolvashatnám ismét a bérleti szerződést?

– Minek? – morogta a férfi, és kilépett a földszinti lakása ajtaján. – Fizessen, és békén hagyom. Ennyi a szerződés. Szerencséje, hogy beengedem még ilyenkor. Ha lenne szerződés, abból kiderülne, hogy este hatkor vége a hivatali időnek, és reggel hatig szóba sem állnék magával.

Pennynek sem energiája, sem pénze nem volt, hogy máshol töltse az éjszakát, ezért csak halkan felsóhajtott, és megvonta a vállát. A férfi elégedetten bólintott, azt mondta, Lucky a neve, és nyitva hagyva maga mögött az ajtót elindult az emeletre. A lakásból kiáradó macska- és állottcigaretta-szagtól, valamint a televízió bömbölésétől felkavarodott Penny gyomra.

Követte Luckyt az első emeletre, aki kinyitotta a lakást, és miután átnyújtotta a kulcsot, elvette a csekket, amit Penny a melltartója biztonságos rejtekéből húzott elő. Ez volt minden pénze, az anyagi biztonság utolsó morzsája.

– Úgy emlékszem, a hirdetésben az állt, hogy be van rendezve a lakás – mondta Penny, és megköszörülte a torkát az üres szobába lépve.

A szúnyogháló szakadt volt, az ócska fapadló már azelőtt megnyikordult, hogy rálépett, a fehérre lakkozott, repedezett konyhapulton azonosíthatatlan foltok éktelenkedtek. A sarokban egy földre tett matrac szolgált ágyként. A falhoz támasztott fésülködőasztalból hiányzott a három fiók, és a szánalmas szoba szőnyegét ki tudja, mikor porszívózták ki utoljára.

Penny hátrafordult, de a férfi már eltűnt. A földszintre érve becsapta az ajtót, és még jobban felhangosította a tévét. Valaki egy pohár vízért kiáltott, a nyitott ablakon át egy férfi és egy nő egyre hangosabb nyögése hallatszott, ahogy a csúcs közelébe értek.

Penny összeszorult szívvel ült le a garzonlakás padlójára, amiért ezerháromszáz dollárt kell fizetnie havonta. Jól nevelt, katolikus, vidéki lány létére sohasem káromkodott, de nem tagadhatta, a lakás egy nagy rakás szar volt.

Megcsörrent a telefonja, és amikor meglátta, hogy az anyja keresi, le kellett nyelnie a könnyeit.

– Anya! – szólt a telefonba. – Hogy vagy?

– Már aggódtam. Azt beszéltük meg, hogy abban a pillanatban felhívsz, amint megérkezel. A buszmenetrend szerint már negyven perce ott vagy.

– Most léptem be a lakásba. Bocsánatot kérek, nem akartam, hogy aggódj.

– Na és milyen? – kérdezte az asszony, hangjában némi szorongással és izgalommal. – Mondj el mindent! Látod a Hollywood feliratot az ablakból? Találkoztál már valamelyik hírességgel?

– Csodálatos. Egyszerűen lenyűgöző – felelte Penny, miközben felállt, odalépett az ablakhoz, és az utcai szemeteskonténerre pillantott, amely mellett egy nő éppen a szoknyáját igazgatta, és bankjegyeket tömködött a melltartójába. Egy férfi pont akkor szállt be a kocsijába, majd kitolatott a sikátorból.

Penny a sírással küszködve az ajkába harapott, majd a repedezett konyhapulton fekvő Rolexre pillantott. Mély levegőt vett, a kezébe vette az órát, és úgy megszorította, hogy kiszaladt a vér a markából.

– Mindent elmesélek, anya – felelte, kinyitotta a tenyerét, és a karjára csúsztatta az órát. Pár pillanatig elbűvölten nézte a legújabb piszkos kis szerzeményét. – El sem hiszed, milyen emberekkel találkoztam.

JEGYZŐKÖNYV

Vád: Mrs. Tate, mióta dolgozik a könyvszakmában?

Eliza Tate: Világéletemben ezt csináltam.

Vád: Hány éve? Hozzávetőlegesen.

Eliza Tate: Több mint egy évtizede.

Vád: Gondolom, profinak tartja magát, ennyi idő után. Számos partit, felolvasást, dedikálást és könyvklubot rendezett már.

Védelem: Tisztelt Bíróság! Mi lesz a kérdés?

Vád: Mrs. Tate, szervezett már irodalmi esteket is?

Eliza Tate: Természetesen. Rengeteget.

Vád: Tapasztalata szerint előfordult már, hogy egy könyvklubos összejövetelen gyilkossági tervet szőttek volna?

Eliza Tate: Nem.

Vád: Szóval azt állítja, hogy 2019. február tizenharmadikán sem beszéltek gyilkosságról Anne Wilkeszszel, Penny Sandsszel és Marguerite Hill-lel?

Eliza Tate: Nem emlékszem mindenre, amiről beszélgettünk. Sok bort ittunk, és sok mindenről beszélgettünk. Ön mindenre emlékszik, amiről február tizenharmadikán beszélgetett?

Vád: Nem, de emlékeznék rá, ha kiterveltem volna egy ember meggyilkolását.