Gina Fodor

Minden szerdán reggel hétkor

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-061-2

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

“Az emberek szívének egyesítése nemcsak az érzések harmóniája.

Az emberek szívét még bensőségesebben kötik össze a sebek.

Szenvedés szenvedéssel. Törékenység törékenységgel.”

Haruki Murakami

A színtelen Tazaki Tsukuru és zarándokútja évei

1. Jelen

Pár hónappal ezelőtt történt, elkezdtem sírni a Tesco-ban, miközben a fagyasztott élelmiszerekkel megrakott, hatalmas hűtőszekrények között járkáltam. Nem egyike volt az amolyan “színházi” könnyezéseknek, hanem igazi, lelkem mélyéről jövő segélykiáltás, orrfolyással, dagadt szemekkel. Félre kellett tolnom a bevásárlókocsit a hentes részleg felé, hogy zsebkendőt keressek a kabátom zsebében.

Nem tudtam megmondani, hogy mitől, talán azért is, mert február volt, ami már önmagában is jó ok az összeomlásra. Egy éve halt meg az anyám, Ricky fél éve ment el az egyetemre, Sarah pedig megházasodott, és így egy rendes hétfői napon a bevásárlóközpontban elborultak az érzelmeim, mert az élet már soha nem lesz olyan, mint amikor a gyerekek még otthon voltak.

Grant még mindig hordozta magában a tüskét, úgy éreztem, soha sem fogja megbocsátani nekem, amit a házasságunk elején elkövettem, holott azóta már több, mint huszonhat év telt el.

A kezemmel eltakartam a számat, nehogy kitörjön belőlem a zokogás.

– Mrs Peterson, jó napot! – köszönt rám egy fiú a hentespult másik oldaláról. Nem is fiú, hiszen már felnőtt férfi, ugyanabba a baráti társaságba tartozott, ahová Sarah is, és az évek során több tucatszor járt a házunkban. Korcsolyázni, szánkózni, sporteseményekre, de még a szombat esti discoba is együtt ment a csapat. Brad a neve, jutott hirtelen az eszembe, Brad Simon. Hangját hallva felhagytam a hisztérikus és zaklatott hölgy viselkedésével, és kihúztam magam. Brad elmosolyodott, és megkérdezte, hogy vagyok.

– A sertésszelet nem győzte meg igazán, látom! – mondta, s én lenéztem a kezemben lévő lefóliázott két sertéskarajra, miközben arra gondoltam, vajon hány ember sírja el magát az élelmiszerboltokban a hús minőségét látva.

– A karaj rendben van, igazán pompásak – válaszoltam, és gyorsan megtöröltem az orromat, majd Brad arra volt kíváncsi, mi van a lányommal. – Sarah remekül érzi magát. Férjhez ment, New Yorkban él, és babát vár – feleltem.

Igen, nagymama leszek, mondtam magamnak, holott még nem vagyok ötven éves sem.

– És Ricky?

– Szeptemberben kezdte meg az egyetemet, de ahogy észrevettem, mindennel szeret foglalkozni, csak a tanulással nem – válaszoltam, és nagyon jól tudtam szimulálni a nevetést.

Abban a pillanatban, hála istennek, egy idősebb férfi, tán a főnök jelent meg, mondott valamit, mire Brad mosolyogva megvonta a vállát, és elindult egy üvegfallal borított helyiség irányába, ahol több hentes is tevékenykedett.

– Adja át üdvözletemet Peterson professzornak! – mondta távozáskor, és már el is fordult, így amikor a szemem ismét könnyekkel telt meg, már nem volt ott.

Másnap mindezt elmeséltem a pszichológusomnak a sertéskarajtól kezdve egészen a Braddel való beszélgetés végéig. Meghan Reissnek hívják, azóta ismerem, hogy anyám meghalt, kéthetente egyszer találkozunk, hogy közösen elemezzük életem banális és nem banális eseményeit. Már hónapokkal ezelőtt elhatároztam, hogy abbahagyom, mert szerintem a terápia nem működik, de aztán a kanapéján ülve szóba sem kerül a dolog.

– Sírni kezdett a Tesco-ban? – kérdezte Meghan. – És hogy érezte magát?

– Nos, először is zavarban voltam – feleltem neki.

– Nem, nem erre voltam kíváncsi, hanem inkább arra, hogy maga szerint mit jelenthet, hogy éppen ott, a mirelit áruknál, sertéskarajjal a kezében kezdett el sírni? Mit jelképeznek azok a sertésszeletek?

Meghan ötvenhárom éves, egyenes barna haja van, kasmírpulóvereket, hosszú szoknyákat, és a pulóverekhez illő zoknit visel. Nagyon alapos vásárlónak kell lennie, hogy összeillő zoknit és pulóvert válasszon. Egyszer azt mondtam neki, hogy soha sem nevet a poénjaimon. Ő azt vá-laszolta, hogy a humor segítségével elkerülöm az igazi érzések kimutatását. Akkor mit javasol helyette, kérdeztem, de nem értékelte, egy fintorral elintézte a válaszadást.

– Hogy mit jelképeznek a sertésszeletek? Főzést, vacsorát, ilyesmit – feleltem a kérdésére, mire Meghan olyan arcot vágott, mintha valami egetverő baromságot mondtam volna. – Számomra a vacsora az összetett érzések befogadója – kezdtem magyarázni. – A vacsora az a pillanat, amit mindig a legjobban szerettem. Ilyenkor mindig együtt volt a család, néha még egy refernciapontként is működött a házunk, mert gyakran nálunk gyűltek össze a fiam, vagy a lányom barátai is, és én olyan kiváltságosnak éreztem magamat, megtiszteltetésnek vettem, hogy mindennek a középpontjában lehettem. Imádtam a zenét és a zajt, valamint az összes bonyodalmat. Volt, helyesebben még ma is meg van, az a hosszú tölgyfa asztal karcolásokkal, jelekkel, ahol készültek a házi feladatok, a rajzok, tele volt mindennel, úgy nézett ki, mint egy csatatér a sok rádobált füzettel, könyvvel, ceruzákkal, tollakkal és papírcetlikkel. Hallgattam őket, ahogy beszélgettek, pletykáltak, viccelődtek, miközben én a mesekönyveket illusztráltam, vagy éppen főztem. Amikor elkészült a vacsora, félretoltunk mindent, és bevittem a nagy tál húsos spagettit, vagy a rakott padlizsánt, szendvicseket. Igazi nevetgélős, boldog légkörben zajlottak azok a vacsorák.

Megpróbáltam elmagyarázni Meghan Reissnek, hogy számomra ez valami újdonság volt, amelyet tinédzserként soha sem tapasztaltam meg. Kaliforniában születtem, és ott nőttem fel, egy frissen épült házban, tolóajtókkal és úszómedencével a kertben. Autókkal, motorokkal játszottunk, versenyeztünk, nyáron reggeltől estig a tengerparton sütkéreztünk, és azt hittem, hogy csak a moziban lehet látni olyan furcsa helyet, mint New Hampshire, ahol korcsolyázni lehet a tavon, jégkorongozni, szánkózni, síelni. Grant számára ez volt a normális, hiszen onnan származott. Egy anya és egy apa, két gyerek, egy fából épült nagy ház, fatüzelésű kandalló, és a verandán hintaszék.

– Most minden más – folytattam. – Már nem ismerem fel a saját életemet.

Csendben ültünk a stúdiójában, és az ablak szürke üvegére verődő ónos esőt hallgattuk.

– Tudom, hogy mire gondol – törtem meg a némaságot. – Azt hiszi, hogy önsajnálat, de nem az. Egy női magazinban olvastam, hogy a menopauzás nők többségének fel kellene használniuk az egykori egészségügyi betétekre fordított időt a rák és hasonlók gyógyítására, viszont legtöbb ötven feletti nő a menstruáiós betét helyett inkontinenciásat használ, és nem takarít meg semmit sem az időből.

Meghan Reiss megdöbbent arcot vágott, amelyről azt olvastam le, mintha csak azt kérdezte volna tőlem, hol olvastam ezt a baromságot. Pedig alaposan belegondolva, nem az. Sőt. Az inkontinenciás betéteket napjában legalább kétszer-háromszor kell cserélni, ráadásul minden nap, viszont a mentstruációsakat csak havonta egy hétig, tehát ha a ráfordított időt elemezzük, nem hogy marad időnk, hanem inkább több idő megy el vele. Mindenesetre folytattam az érvelésemet.

– Grant szerint most, hogy több időm van mindenre, szenteljem magamat a művészetnek. Mintha a könyvek illusztrációja nem lenne egyfajta művészet maga is. Hagyjak fel a gyerekkönyvekkel, és kezdjek el festeni, mint Monet, Picasso, Botero, és még sorolhatnám. Ő azt gondolja, ez az a valami, amit mindig is akartam, de amit nem engedhettem meg magamnak, mert minden este vacsorát kellett készítenem.

Meghan a térdén tartott párnán dobolt a tollával.

– Tudja, Isabelle, néha a nők ezt a pillanatot használják arra, hogy helyreállítsák a kapcsolatukat a férjükkel. Végülis Grant is ugyanazt a fázist éli át, igaz?

Íme, megérkeztünk a probléma középpontjába. Nem arról a hülye sertélkarajról van szó, sem a mesekönyvekről, hanem mindez arról szólt, hogy egyedül vagyok. Grant, az úgynevezett férjem, testet és lelket vet bele a könyvírásba, és nincs ideje sem rám, sem másra. Számára csak a történelem létezik, különösen a szakszervezek létrejötte, és azok munkássága. Véleményem szerint, ha mágneses rezonancia vizsgálatot készítenének Grant agyáról, akkor csak gyári főkönyveket, fejezetcímeket, jegyzeteket látnának a felvételeken.

Amióta Grant írja azt a könyvet, már kora reggel veri a számítógépet, és este későn hagyja csak abba. Időnként kétségbeesve morog, miközben átolvassa az aznapi munkáját, és úgy tűnik, hogy a saját mondatai elolvasásától fizikailag szenved. Még a vacsora is elveszítette egykori közösségérzetét, csendes és jeges lett.

Egyik este tizenkét perc abszolút csend után azt mondtam neki:

– Van valami emléked az előző életünkről? Tudod, amikor még gyerekeket neveltünk, és ehhez hasonló dolgok…

Grant felemelte a tekintetét az asztalra tett ételről, egy pillanat alatt kizökkent a gyárak és szakszervezetek világából, pislogott, és csodálkozva nézett rám, majd megfogott egy szendvicset, és száraz hangon, komoly arckifejezéssel azt mondta:

– Emlékszem, egy lány csatlakozott hozzánk, igaz? – ráncolta a homlokát, majd megköszörülte a torkát. – Várj csak, mintha lett volna egy fiú is. Vagy tévedek?

Örültem, hogy meghallotta a kérdésemet, és a régi humorát hozta.

– Nos, igen. A lány Sarah, a fiú pedig Ricky, és gyakran kiöntötték a tejet.

– Ó, igen… Tényleg… és mi történt velük? Tudsz róluk valamit? – kérdezte Grant még mindig tök komolyan.

Ezt egy pár percig tartó tisztességes beszélgetés követte. Grant úgy tett, mintha emlékezne arra, hogy Ricky elsőéves egyetemista New Hampshire-ben, azon az egyetemen, ahol ő történelem professzorként dolgozik. Tudta, hogy Sarah huszonhárom éves, tavaly összeházasodott Theoval, és kisbabát vár. Egy ideje már egyedül van New Yorkban, mert Theo egy dokumentumfilmet készít Braziliában az ottani árvaházakról.

Grant arcából azonnal rájöttem, hogy hibát követtem el, amikor ezt szóba hoztam, mert ez a téma tele volt veszélyes hajtűkanyarokkal. Grant azt mondta, hogy hiányzik egy kerék annak az idióta Theonak az agyából, hogy megértse, a felesége terhes, mellette kellene lennie, és nem Braziliában.

– Theo vissza fog térni a szülésre – jegyeztem meg, hogy megnyugtassam.

– Úgy legyen! – mondta Grant, majd arcon csókolt, és felment az emeletre, hogy megküzdjön a negyedik fejezettel.

Miután rendbetettem a konyhát, készítettem egy teát, és amikor felvittem Grantnek, éppen magában motyogott. Egy pillanatra megállt, felsóhajtott, levette a szemüvegét, megdörzsölte a szemét, majd felém nyújtotta a karját, hogy elvegye a kezemben tartott fehér porceláncsészét.

– Hogy megy? – kérdeztem tőle, mire megvonta a vállát, majd felolvasta az utolsó bekezdést abból, amit írt, ami egy 1908–as sztrájkról tett említést, és idézett a munkások vezetőjének beszédéből.

– Szerinted milyen? – nézett rám, mire èn azt feleltem, hogy érdekes, bár őszintén megvallva, abszolút hidegen hagyott a téma. Gyengéden megmaszíroztam a vállát, amit Grant némán tűrt, és továbbra is összehúzott szemmel fürkészte a monitort.

– Tudod, hogy mire jöttem rá? – kérdeztem, miközben hüvelykujjammal a nyakát maszíroztam. Felnyögött, hátravetette a fejét, és lehúnyta a szemét. – Amikor gyerekek vannak a családban, időnként olyan dolgokat kell tenni, amiket talán nem is akarsz megtenni, de aztán felfedezed benne a szórakózás élményét. Mint például a szánkózás. Gyerekek nélkül soha senki se megy szánkózni. Tudod mit? Nem vagyunk olyan idősek, és vannak szánkóink. Talán egy délután, hétvén szánhatnánk rá egy kis időt, megfeledkezhetünk az itthoni tennivalókról, kimegyünk és szánkózunk a dombon, mint egykor.

– Szánkózni? Tréfálsz velem? – nézett rám döbbenten, amin eléggé elcsodálkoztam, hiszen ő volt az, aki a leghidegebb napokon is húzta a gyerekeket, hogy maximálisan élvezhessék a hóesést és a telet.

– Nem lenne szórakoztató?

– Menj egyedül, ha szánkózni akarsz! – mondta.

– Ez egy eléggé nyomasztó ötlet, egyedül szánkózni. Rosszabb, mint egyedül tekézni. Valaki még könyvet is írt róla, hogy mennyire szánalmas.

Grant fintorogva húzodott el, és olyan hangon, mintha egy diákját oktatná, azt mondta:

– Isabelle, talán nem vetted észre, hogy van egy irandó könyvem. Látod ezeket a papírhalmazokat, és ezt a naptárt itt előttem? Nem igazán vagyok olyan ember, aki jelenleg egyéb tennivalókat keres. Ha nem bánod, visszatérnék az íráshoz.

– Persze, hogy nem bánom, csak azt hiszem, időnként szórakoznunk is kell.

– Izabelle, nekem ez az új szórakozási módom – mondta, és közel hajolt a képernyőhöz, mintha ezt akarná ellenőrizni, hogy a betűk még mindig ott vannak-e, ahol előzőleg hagyta őket.

Pár percig ott álltam, és figyeltem a tükörképünket az ablaküvegben. Olyan boldognak tűntünk odabenn a meleg szobában a lámpa sárga fényénél, egymás mellett! Nyugodtnak, biztonságosnak, miközben Grant a homlokát ráncolta, a válla feszült volt az idegességtől, én pedig egy hatalmas, tátongó ürességet éreztem a szívemben.

Aznap délután, mielőtt elhagytam Meghan Reiss studióját, azt mondtam neki, hogy soha többé nem fogok már a gyerekeimmel szánkózni, és soha nem fogok millió dolgot megtenni, mint korábban. Életem drámai módon megváltozott. Meghan felkelt, felkapcsolta a villanyt, és azt mondta:

– Ez nagy változás, Isabelle, de mit gondol, mit jelent ez?

– Azt hiszem, azt jelenti, hogy nem akarok többé férjhez menni – válaszoltam suttogva.

– A fenébe is, Isabelle, ezt mindenképpen elemezni kell. Attól tartok, hogy lejárt az időnk a mai napra, de két hét múlva beszélünk róla.

Bólintottam, és arra gondoltam, ha megtudná, hogy szerelmes vagyok egy másik férfiba, azon aztán lenne mit elemeznie.

Az illető férfit Jeremynek hívják, és többé-kevésbé huszonhat éve nem beszéltünk egymással. Már tudom, hogy Meghan mit mondana nekem. Megkérdezné tőlem, hogyan hihetné el, hogy ez egy igaz történet, nem pedig csak a képzeletem szüleménye. Azt mondaná, hogy a szerelemnek nyereséget kell hoznia, egyfajta társadalombiztosításnak kell lennie, nem pedig titokzatos és káprázatos erőnek, ami eláraszt és büszkeség nélkül hagy. Meghan Reiss soha sem értené meg, hogy ez a szerelem milyen pozitív hatással van a lelkemre, és azt sem, hogy Jeremy itt van velem, betelepedett az elmémbe, és semmivel sem kevesebb számomra, mint Grant azidőtájt.

Talán mindannyian álmodunk egy olyan emberről, aki a lenyügöző múltból fakad, ott ül hivatlanul, hogy megfigyeljen bennünket. Éjszaka az álmaidban, nappal a gondolataidban, kanapén vagy az állomáson szeretkezve, vagy rohanni és nevetni a futballpályán, elmélkedni olyan dolgokon, amelyeknek nincs semmi értelme. Azt hiszem, senki sem értené ezt meg, csak Martha, aki ismeri az egész történetet, s annak minden mozgatórugóját, magasságait és mélységeit. Tud a Granttal kötött kompromisszumról is, és azokról az éjszakákról, amikor úgy érzem, hogy Jeremy karjai ölelnek át, holott valójában összegömbölyödve fekszem Grant mellett, aki horkol, és valószínűleg szakszervezeti felvonulásokról és transzparensekről álmodik.

2. Múlt

Húszéves koromban találkoztam Granttal Kaliforniában. Akkoriban egy feltörekvő rockegyüttes basszusgitárosával, Briannel jártam, és megengedte, hogy a fellépéseiken egy-két dalt én is elénekelhessek. Grant egy barátom által szervezett házibulin jelent meg, magas volt, sovány és sápadt, kissé rendezetlen külsővel. Egyedül állt a konyha sarkában, karba tett kézzel támaszkodott a szekrénynek, megpróbálta magát láthatatlannak tenni, egy fekete napszemüveg mögül figyelte, mi zajlik körülötte. Szörnyű fodrásza lehetett, és a bézs színű nadrág olyan gyűrött volt rajta, mintha egy kutyaólból húzta volna magára. Sötétkék V nyakú pulóvert viselt hozzá.

– Ki az a kábítószeres srác ott a konyhában? – kérdeztem Briant.

– Nem ismerem, Simonnal jött – válaszolta.

A bulit valójában a két legzajosabb barátom szervezte a kilakoltatásuk megünneplésére, mert a ház tulajdonosa szerint nem tartották be a hűtőszekrényre kiragasztott lakhatási szabályzatot, zajosak és vulgárisak voltak. Brian valahová eltűnt, állítólag egy másik lánnyal fent ültek a tetőn és füvet szívtak. Feszes, nagyon rövid fehér bőrszoknyát viseltem, egy fukszia felsővel, hosszú szőke hajam középen volt elválasztva, és Martha gőzölős hajvasalójának, valamint zseléjének köszönhetően nagyon simának, fényesnek látszott. A szemem vastagon volt kifestve feketével. Állítólag jól mutattam a színpadon, amikor ènekeltem. Martha, a legjobb barátnőm és egyben lakótársam, nem jött el a buliba, mert nem kedvelte Briant és a haverjait, de az ilyen italtól és kábítószertől fűtött hangulatot sem.

A lakás tele volt emberekkel és füsttel, talán csak Grant volt az egyetlen tök józan, aki nem egy másik partiról érkezett. A hátsó szobákban már javában ment a prütykölés, akinek nem jutott ágy, azok a fotelban, vagy a szőnyegen szexeltek. Grant a hűtőszekrény elé lépett, és olvasta a ház lakhatási szabályzatát.

– Bocs, de be kell néznem a hűtőbe – léptem oda hozzá –, hogy ellenőrizzem, van-e még sör.

Megfordult, szürke szemeivel rám nézett és pislogott, majd ellépett oldalra, hagyta, hogy kinyissam a hűtőszekrény ajtaját, és bekukucskáljak a belsejébe.

– Kérsz egy sört? – kérdeztem tőle.

– Nem igazán… de… talán igen – felelte, mire kezébe adtam egy sörösdobozt. Úgy nyitotta fel, mint akinek semmi gyakorlata sincs az ilyesmiben.

– Először vagy ilyen bulin?

– Nem igazán szoktam ilyen helyekre járni, valahogy nem az én világom – felelte, és továbbra is a hűtő ajtaját bámulta.

– Vicces, nem? Mármint ez a szabályzat itt – mutattam a hűtő ajtajára ragasztott papírra.

– Ha te mondod…

– Hát igen… szóval röviden, a tulajdonosok hülyék – néztem rá mosolyogva.

– Fogalmam sincs, de eltekintve néhány helyesírási és nyelvtani hibától, szerintem egy ponton igaza van a tulajdonosnak, talán megunta, hogy a lakók folyton elpusztítják a lakását. Valószínűleg még én se lennék jó neki, pedig én igazán csendes vagyok, nem vagyok részeges, nem kábítózok, nem nőzök…. Egyesek szerint nem is létezek… – mosolygott Grant, és visszamosolyogtam rá.

Akkoriban megpróbáltam kemény csajnak mutatni magam, pedig valójában elég gyenge voltam. Anyám előtte napokban hívott fel, hogy elmondja, ő és apám elválnak, s azóta bármelyik pillanatban könnyek törtek a szemembe. Mindig is sejtettem, hogy a szüleim házassága nem éppen a legjobb, de a dél-kaliforniai lakóövezetben, ahol éltünk, minden olyan normálisnak tűnt, még akkor is, ha időnként arról szóltak a pletykák, hogy Xy válófélben van, ki kivel csalja a párját, ki volt abortuszon, hol lehet kábítószert szerezni, ki ment tönkre és ki nyert a lottón, de mindig is azt gondoltam, hogy az én szüleim holtukig együtt maradnak, mert tudnak valamit, amit mások nem.

Anyám titkárnőként dolgozott egy fogorvosi rendelőben, és minden este főzött vacsorát. Gondoskodott apámról, a testvéremről, rólam és mindig mosoly volt az arcán, leszámítva azokat a pillanatokat, amikor apámmal nem értettek egyet. Ilyenkor semmi sem felelt meg neki, őrülten sikoltozva csapkodta az ajtókat, de aztán lecsillapodott, minden elmúlt és normalizálódott. Amikor telefonált, hideg és monoton volt a hangja, pedig általában kedvesen, érzelgősen szokott beszélni. Mindig szívélyesen beszélgetett még az idegenekkel is a boltban, miközben araszoltunk előre a pénztári sorban, de abban a pillanatban olyan volt, mintha egy hivatalos dokumentumot, vagy egy forgatókönyvet olvasna fel. Azt mondta, hogy a döntése végleges és megmásíthatatlan. Nem az én hibám, nem is az öcsém hibája, de már elege van a mindennapi konfliktusokból, s reméli, hogy továbbra is jó kapcsolatot fogunk ápolni egymással.

– Melyik egyetemre jársz? – tettem fel a srácnak a kérdést néhány másodperces hallgatás után.

– A Berkeley–re – felelte, majd elmondta, hogy az egyetem első évében matematikát tanult, de nem igazán szerette, ezért átment a történelem szakra, hamarosan doktorátust szerez. Szakdolgozatát a Kaliforniába bevándorló munkavállalók és gyerekeik integrálódásából írta, és a szakszervezetek történetére és azok mozgalmaira specializálódott.

– Ejha! Ez aztán igazán komoly téma – mondtam.

– Igen, az volt, de nem örömömből választottam. Ez maradt. Viszont a kutatások során sok érdekes dolgot tudtam meg, mint például a menekülés, a gyerekek játékai, miként illeszkednek be a régi kultúrából az újra, ilyesmi. És te, te mit tanulsz?– kérdezte.

– Én másodéves vagyok, művészetoktatást tanulok. Szeretek rajzolni, festeni – válaszoltam.

– De akkor miért nem a képzőműszeti akadémiára jársz? Mi értelme van számodra a művészeti oktatásnak, ha nem gyakorolhatod a művészetet, amit szeretsz?

– Mert az apám szerint pingálásból nem lehet megélni, és valószínűleg az alsó tagozatban végezném tanítóként. Őszintén? Azt sem tudom, hogy igazából mit szeretnék csinálni.

Ittam egy korty sört, rámosolyogtam, majd elmagyaráztam, hogyan kellene mennie kettőnk beszélgetésének.

– Azt kellene mondanod, hogy “Ah, művészeti oktatást tanulsz? És melyik áramlatot részesíted előnyben?“. Én azt válaszolnám, hogy egyaránt kedvelem a Pop Art-ot, mint például Andy Warhol, és az absztrakt ex-presszionizmus képviselői közül Kandinszky a kedvencem.

– Nekem ez elég baromságnak tűnik – szólt közbe –, mármint a sok szín értelmetlen összekutyulása, de hát ahogy mondani szokás: nem vagyunk egyformák, ízlések és pofonok közt nagy a különbség – nevetett.

Ekkor Margareth lépett be a konyhába, ő egy másik zenész srác barátnője. Egyenesen a hűtőhöz lépett, hogy kivegyen egy sört.

– Ó, Isabelle, ki a barátod? – kérdezte, és alaposan végigmérte Grant-et, lefigymáló tekintetéből ki lehetett olvasni, hogy azonnal megállapította, nem a mi kedvenc férfitípusaink közül való. Nyilván a megfigyelt személy is észrevette ezt, mert kicsit elpirult, és zavartan bámulni kezdte az eléggé széttaposott vászoncipőjét. – És Brian ismeri őt? – kérdezte nevetve a nevetséges helyzetben, majd a sörrel a kezében távozott, közben azt kiabálta, hogy “igyunk, mert hamarosan itt a világvége.”

– Szóval, Isabelle, azt hiszem, meg kell ragadnom az alkalmat, hogy elmenjek. Örömmel beszéltem veled – mondta Grant.

– Várj – szóltam utána, de Brian éppen akkor lépett be a hátsó ajtón, pupillái kitágulva és füstszagot árasztott, fogta a lány kezét, akivel a tetőn volt. Megfogtam Grant karját, remélve, hogy Brian tán észreveszi, és féltékeny lesz, de semmi jelét nem adta ennek.

Többen hisztériásan kiabálva rohantak be, mert látták, hogy szirénázó rendőrautók közelednek, és ha maradunk, valószínűleg kábítószer birtoklás miatt letartóztatnak bennünket.

– Basszák meg! – kiabálta valaki. – Indítsuk a petárdákat. Azért se megyünk el simán!

Egy fiú gyufát vett elő, hogy meggyújtson egy petárdát, ekkor Grant megfogta a karomat, és kihúzott a hátsó ajtón.

– Jobb, ha elkerüljük a letartóztatást – mondta. Már kint voltunk a ház mögötti gyalogösvényen, amikor hallottuk a durranásokat. Hamarosan utána megérkeztek a rendőrautók is.

– Azonnal kifelé az épületből! Feltartott kezekkel szép sorban! Igyekezzetek! Ne várjátok meg, hogy mi menjünk be értetek! – kiabálta egy rendőr megafonnal a kezében.

Az éjszaka hideg volt, kissé puskaporszagú, de ahogy Grant és én tovább sétáltunk, érezni lehetett az óceán sós illatát. Azon kaptuk magunkat, hogy barátságos légkörben sétálgatunk. Néha, amikor a szél felénk fújt éppen, olyan érzés volt, mintha sót és ásványi anyagokat szívnánk be, s mindazt, ami jót tesz az egészségnek.

– Hány éves vagy? – kérdeztem, mire azt válaszolta, hogy huszonöt.

– Te kivel jöttél a bulira? – érdeklődött.

– Briannel és a zenekarával. Néha énekelek is. Azért vettem fel ma ezt az iszonyúan rövid szoknyát, mert neki nagyon tetszik, és akkor jobban figyel rám, mint arra a másikra… Ostobaság volt – közben arra gondoltam, miért beszélek ilyen hülyeségeket.

– És mit csinált a tetőn egy másik lánnyal, ha te vagy a barátnője?

– Tudod, őt nem igazán lehet monogámnak nevezni. Bocs, mi is a neved?

– Grant. Grant Peterson.

– Van barátnőd Grant Peterson? – tettem fel neki a kérdést.

– Úgy nézek ki, mint aki a nők érdeklődését felkelti? Láttál valakit is a bulin, aki beszélgetett velem?

– Én beszélgetek veled.

– Csak azért kezdtél el velem beszélgetni, mert a barátod mással volt elfoglalva, és egy sört akartál a hűtőból, én pedig éppen ott álltam a hűtőszekrény előtt.

– Nem, nem azért. Kedvesnek tűntél, és egyedül voltál – mosolyogtam rá.

Azt hittem, hogy megkér, menjük el valahová, sétáljunk a tengerparton, vagy a városban, de nem. Közben megérkeztünk az autóhoz, amivel jöttek, de a slusszkulcs Simon zsebében volt.

– Reggelig biztosan a rendőrségen ülnek – jegyezte meg Grant, és igazat adtam neki. Volt már ilyen letartóztatásos éjszakában részem.

– Kaliforniai vagy? – érdeklődtem, hogy szóval tartsam.

– Nem, csak az egyetem miatt vagyok Kaliforniában. New Hampshire-ben nőttem fel egy olyan helyen, amiről biztosan még soha nem hallottál – aztán elmondta, hogy télen hideg van, sok hó esik, vannak tehenek, és ősszel nagy esemény az almaszüret. Tetszett a hangszíne, a meggyőző előadásmódja, a lelkesedése, ahogy mindezt bemutatta nekem, látszott, hogy fontosak számára a családi értékek és hagyományok.

– Az én szüleim éppen válni készülnek – csúszott ki a számon, Grant pislogott.

– Rossz történet – jegyezte meg halkan.

– Azt hiszik, hogy sokáig maradtak együtt, és most, hogy én és az öcsém már felnőttünk, nem értik, hogy miért kellene együtt folytatniuk – magyaráztam a válás okát.

Egy autó jött velünk szembe, lámpáinak fénye megvilágította a rákot a sárga vonalon, aki éppen keresztűlmászott az úton.

– Talán az a tény, hogy egyetemre jársz, megkönnyíti a helyzetet, jobb, mintha otthon lennél, és naponta látnád, hallanád őket, ahogy marják egymást. Más dolgokra összpontosíthatsz.

– Mint például? – szegeztem neki a kérdést.

– Például arra, hogy miért jársz olyan férfival, aki nem monogán, vagy hogy miért jársz olyan partikra, ahol isznak, kábítószert fogyasztanak és petárdákat dobálnak az emberek – nevetett Grant.

– Legalább én járok valahova!

– Megsértődtél?

Szerettem volna behúzni neki egyet, csak úgy barátilag, de félúton megfogta a karom. Vártam, hogy magához húz, megcsókol, esetleg leteper a homokra, bebizonyítja, hogy mégsem olyan nyámnyila, mint amilyennek látszik, de egyik sem történt meg, hiába fantáziáltam róla. Úgy tűnt, hogy Grant nem veszi figyelembe ezeket a lehetőségeket, és egy idő után kezdtem unatkozni. Jó éjszakát kívántam neki, és egyedül sétáltam haza. A petárdákat kidobtam egy kukába. A távolból egy szerelmes dal hangjait hozta a szél, ami megérintette a szívemet.

– Grant Peterson, azt hiszem beléd tudnék szeretni – mondtam a sötét éjszakába, de nem válaszolt senki.

3. Jelen

Grant és én szerdánként reggel hét órakor szeretkezünk. Általában az emberek többségének nincs fix napja az ilyen dolgokra, mert a szexnek spontán módon kell létrejönnie, amikor mindketten kedvet kapnak hozzá, s úgy gondolják, hogy a szerelmi szenvedélyre nem vonatkoznak szabályok.

A fix nap Grant ötlete volt. És mivel szeretem a szexet, úgy döntöttem, hogy már nem harcolok vele apróságok miatt, ezért elfogadtam. Grant valahol olvasott egy felmérést, mely szerint a középkorú emberek annyira fáradtak, vagy elfoglaltak, hogy a mindennapokban elfelejtik a szexet. Számára ez csak egy szépen megfogalmazott irónia, hiszen a házaspárok éveket töltenek csendben, hogy ne ébresszék fel a gyerekeket, vagy annyira vágyakoznak, hogy figyelmen kívül hagynak minden óvintézkedést és tapogatózva teszik meg a zuhany alatt, netán tíz perc alatt egymásnak ugranak a szombat reggeli rajzfilmek idején, amikor a gyerekek oda vannak ragadva a TV képernyőjére. Aztán szépen beköszönt a középkor, a gyerekek elmennek, s egyiküknek sincs már kedve, és este mindenki visszavonul.

– És akkor mi lesz? – kérdeztem tőle, amikor Grant először felvetette a szerda reggeli időpontot.

Ez még azelőtt történt, hogy a könyv teljesen magába szívta volna.

Naptárral a kezében odajött hozzám, és elmagyarázta, hogy a szerda reggel az a nap, amikor az előadásai később kezdődnek, kényelmesen jut még ideje a zuhanyozásra is utána. A hétvége azért nem volt jó neki, mert vannak olyan TV műsorok, amelyekről nem tud lemondani. Az esti időpontokkal az volt a baja, hogy utána szeret lezuhanyozni, de mivel ez aznap két zuhanyozást jelentett volna, hiszen már reggel is zuhanyozott, ezért a második már vízpazarlás lenne, nem beszélve az időpazarlásról is, hiszen neki minden szabad percre szüksége van ahhoz, hogy a készülő könyvvel foglalkozhasson.

Mivel Grant az évek során nem csak jó férjnek, hanem jó szeretőnek is bizonyult, belementem, mert legalább tudom, hogy szerda reggelente húsz percig élvezhetem a figyelmét. Kivéve az influenzát, az egyetemi vizsgák és a történelem tanszéki ülések napját.

A minap Grant néhány kollégájának feleségével ebédeltem, és elkezdtünk beszélni a férjeinkről és a szexről, mint időről időre, amikor a tanszéki bulikban, vagy egyéb eseményeken találkozunk. Ezúttal megdöbbentő téma volt a napirendünkön. A történelem tanszék igazgatója és egyben Grant főnöke, Clark Winstanley, minden előjel nélkül, harminc év házasság után elvált, majd feleségül vett egy diáklányt. Természetesen azonnal találkoznunk kellett, hogy beszéljünk róla, és ujjal mutogathassunk a tettesekre, értékeljük a kialakult helyzetet,s elmondjuk, mit tennénk, ha ez velünk is megtörténne. A többiek megdöbbentek, és nagyon kritikusan nyilatkoztak, míg én kissé elbűvölten hallgattam őket. Elkezdtünk beszélgetni a szexről, és kiderült, hogy a középkorúság kérdésében talán Grantnek igaza van, már nincs meg a kellő szenvedély, elszoktak a dologtól. Vannak olyan férjek, akik késő éjszakáig pornó filmeket néznek, ahelyett, hogy a feleséghez fordulnának, másikuk elküldik az asszonyt a plasztikai sebészhez, hogy emelje meg a lelógó mellüket, szívja le a hasukról a zsírt, remélve, hogy utána jól mutat rajtuk a szexi, csipkés fekete fehérnemű, és visszajöjjön a szunnyadó vágy. Egyesek unalmas öregekké váltak. Nevettünk és jókedvűen kiabáltunk, főleg miután néhány pohár bort is megittunk.

– Óh, Isabelle, te olyan szerencsés vagy, hogy melletted van egy olyan ember, mint Grant. Ezer éve ismerem, hiszen egy iskolába jártunk, de ő még ötvenhárom évesen is mindig ugyanolyan, mint volt, nem hízott egy kilót sem, és nincs szüksége éjszakai légzőkészülékre sem – mondta Sandra McKay, s a többiek helyeslően bólogatva kuncogtak.

Tehát számukra ez a férj megítélésének mércéje? A sörhas és az éjszakai légzőkészülék? Kezdtem magamat kissé kényelmetlenül érezni, mert nem tudtam, hogy sírjak vagy inkább nevessek, s örültem, hogy nem látták, hogyan gyűrögettem, szorongattam az ölemben a szalvétát.

Igen, ez mind igaz, de Grant eléggé be van zárkózva a saját világába és elképzeléseibe. Keveset beszél, s gyakran úgy érzem, mintha nem is léteznék a számára. Immunis mindféle flörtre, őt aztán hiába akarnák behálózni a jobb jegyeket akaró diáklányok. S ha történik valami, amit ő helytelenít, akkor úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

A hétfői Tesco áruházbeli kifakadásom után, reményekkel telve vártam a szerda reggelt. Hétkor csörgött a vekker az ágyam mellett. Felébredtem, s hallottam, hogy Grant már a dolgozószobában veri a számítógép billentyűzetét. Biztosan meghallotta az ébresztőt, mert azt kiabálta:

– Isabelle, egy perc és ott vagyok!

– Ok – kiabáltam vissza.

– El ne kezd nélkülem!

– Akkor jó lesz, ha igyekszel, tudod, hogy türelmetlen vagyok! – mondtam jó hangosan.

Grant nevetett, majd hallottam, hogy őrülten dübörög a billentyűzeten. Végül megjelent a hálószoba ajtajában, pislogott, végighúzta a kezét a haján, mintha csak egy transzból jött volna ki, ami véleményem szerint valóban megtörtént, mert Grant minden bizonnyal 1908–ban járt, és gyári munkásokkal beszélgetett. Némán vette le szabadidőruháját, csak a lapos, sápadt fenekét és a profeszori péniszét pillantottam meg, miközben bebújt mellém az ágyba, és az enyémhez nyomta hideg bőrét.

– Jégveremben jártál? – kiáltottam fel.

– Február van Isabelle. Odakint havazik!

– Azt hiszem, a hibernálás útján vagy! Mikor keltél fel?

– Valamikor négy óra tájban – mondta, majd megköszörülte a torkát, becsukta a szemét, nagy levegőt vett, ami azt jelzi, hogy szexualis módba léptünk.

Megcsókoltam a hideg ajkait, ő visszacsókolt, de túl jól ismerem, és azonnal tudtam, hogy nem rólam, vagy a szexről gondolkodik, hanem testestül-lelkestül benne maradt a könyvben.

– Ó, ó! Úgy látom, a Gyár Világa követett téged az ágyba is – jegyeztem meg. Grant egy ideig hallgatott, majd azt mondta: