A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Rochester: The House at the Edge of the World

Viking an imprint of Penguin Books, London, 2015

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió

Text copyright © Julia Rochester, 2015

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-306-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek, Ralph-nak és Barbarának

A parton az emberek

Mind egy irányba néznek.

A homok hátuk megett.

Mindenki a víz fele réved.

A láthatáron időnként

Végigbiceg egy árboc;

A nedves föld tükörként

Sirályt rendel sirályhoz.

Változhat bár a tájék,

De az igazság ott lehet,

Ahol elhal a parton a tajték –

Ott néznek az emberek.

Nem látnak messzire.

A mélybe hiába merednek.

De volt-e ez, s lehet-e

Korlátja tekinteteknek?

ROBERT FROST

(Imreh András fordítása)

Prológus

Tizennyolc éves voltam, amikor apám lezuhant egy szikláról. Ostoba módját választotta a halálnak. Ragyogott a hold. Szélcsend volt. Nem volt rá mentsége. A kocsmából hazafelé tartva a Borz-szirtnél megállt, hogy lepisiljen a szakadékba, és részegen, nyitott sliccel, fejjel előre belezuhant a telihold utáni dagályba.

Aznap este kint voltunk a parton Corwinnal, néztük a holdezüst tengert, és később az a kép fészkelte bele magát a tudatomba, ahogy apánk holdfénytől csillogó vizeletív belsejében pörög, lassan lefelé ereszkedve. Amikor ezt megvallottam Corwinnak, olyan dühös lett, amilyennek még sose láttam. Rögzítettem magamban a képet, és neki most úgy kellett rajta osztoznia velem, mintha emlékkép volna. Megütött, amit meg is érdemeltem, gondoltam – visszakézből úgy vágott szájon, hogy kiserkent a vérem. Annyira kiborultam, hogy berohantam a faházba, és egész éjjel ott hevertem félig ébren. Hajnalban odajött Corwin, bekúszott mellém a priccsre, hogy megcsókolja a feldagadt számat, és bocsánatot kérjen. Addigra már nagyvonalúbb lett.

A srácok persze, amióta világ a világ, mindig is belepisiltek a szakadékba, atavisztikus módon szembespriccelték az Északi-Atlanti-óceán rettenetes közönyét. Csakhogy az apám nem egy srác volt, hanem negyvennégy éves meglett férfi, és nekem csaknem tíz évembe telt, mire meg tudtam neki bocsátani, hogy ilyen vulgáris módon halt meg. Amikor nagy sokára mégiscsak sikerült, rájöttem, hogy az a képzeletbeli zuhanó férfi valóságosabb a számomra, mint az eleven John Ventonról őrzött emlékeim, és hogy az utolsó, még megmaradt morzsa is, amit belőle érzékelek, csupán a saját szégyenkezésem üledéke. A megbocsátás pillanatára pontosan emlékszem. Valami kiállításon épp egy szobrot nézegettem, egy padlón heverő viaszfigurát. Egy férfihulla tökéletes reprodukciója volt, csak éppen nagyobbacska játékbaba – vagy talán inkább csecsemő – méretére kicsinyítve. Gyötrelmesen bensőséges alkotás volt, amikor pedig megláttam a címét – „Halott apa” –, olyan erős, olyan váratlan érzelemhullám tört rám, hogy eltartott egy darabig, mire felismertem, mi is az. Arra az emberre gondoltam, aki megalkotta, ahogy ott ült szenvtelenül a meztelen holttest mellett, amely valamikor az apja volt, hogy végső evilági fizikai jelenlétének minden egyes részletét megörökítse. Irigylem őt, ébredtem rá – az érzés, amit tapasztaltam, az irigység volt. Ó! – gondoltam. Ez érdekes!

Ezt nem kötöttem Corwin orrára. Ő akkor már messze járt. Az viszont megfordult a fejemben, hogy elmondom Matthew-nak, és megkérem, hogy meséljen nekem a fiáról, az én apámról, de őt addigra már áttetszővé tette az öregség, mintha finom selyemre szitázták volna rá, én pedig nem akartam megkockáztatni, hogy esetleg kilyukasszam vagy felhasítsam valamivel. Pedig meg kellett volna kérnem. És nem csak akkor: Matthew-t mindig is csalódásként érte, hogy olyan kevéssé vagyok érdeklődő.

Matthew szokta mondogatni, hogy minden néptörzsnek kell egy történelmi emlékező. Gyakran beszélt kurziválva. Idegesítő szokás volt, amit Corwin is megörökölt. Matthew szerint a törzsi népeknél a mítosz és a történelem úgy száll szájról szájra, mintha a mesélő maga élte volna át, egyes szám első személyben. A mesélő nem elbeszél valamit, hanem visszaemlékezik. „És ki mondaná meg”, kérdezte Matthew, „hogy nem valóban emlékezik? Mit tudunk mi a lélek sorsáról?”

Itt ülök Matthew térképével. Magában foglalja az egész történetet – vagy mondjam inkább azt, hogy csapdába ejtette? Amikor már haldoklott, és – túlságosan későn – elkezdtük dekódolni a térképet, jobban megértettem őt. Matthew a mi nevünkben emlékezett, a mi nevünkben képzelődött, úgy fogta fel, hogy az emlékezés és a képzelődés egymásra visszaható dolgok: minden történet, akár a tényekben gyökerezik, akár nem, seregnyi valóságos eseményt válthat ki, és vice versa. Matthew térképe a saját képzelete szüleménye, az ő mítosz-, történet-, féligazság-, koholmány- és kihagyásgyűjteménye, ám egyúttal maga a való világ is. Amikor felvázolta, amikor elkezdte magának megfesteni a saját külön bejáratú földi örömök kertjét, egy kört vont maga köré – és, eltartott egy ideig, amíg erre rájöttem, körénk is. A köröknek erőteljes mágikus hatásuk van, Matthew pedig, akár akarta ezt, akár nem, önmagát helyezte a középpontba. Néha engedek a kísértésnek, és azzal borítom ki magam, hogy marionettkarokkal meg -lábakkal odaképzelem őt, ahogy egy tűvel a vászonhoz van erősítve, mint valami lepkegyűjteményben.

De mielőtt apámra visszatérnék, muszáj még egy kicsit elidőznöm Matthew-nál, hogy az ő nevében emlékezzek. Ezt itt és most tisztázom, különben még azt mondhatnád: „Ezt te nem tudhatod. Nem voltál ott.” Vagy esetleg azt, hogy „Én nem így emlékszem rá”.

Nem számít. Én így emlékszem rá. Én így képzeltem el. Az sem számít, ha te egyáltalán nem így képzeled el.

ELSŐ RÉSZ

1.

A ház a térkép közepén csücsül, a közjegyzői okiratokban rögzített Venton-birtoktól körülvéve. Hatvanhektárnyi föld terül el körülötte: észak felé egy erdővel borított völgysáv, ahol egymásba gabalyodott faágak bukfenceznek a malompatakba, déli irányban tövises rekettyés meg mogyoróbokrok szegélyezte legelő, föl, kelet felé pedig, ahol a birtok szélfútta mezőkké simul, a valamikori Thornton-farm. Mire azonban Matthew megfestette, a birtok nagy része már réges-rég a Ventonok kezére került. Maga a ház bumfordi tanyaépület volt, de finoman arányos György-korabeli formájúvá szelídítették, és a Ventonok, akik teljesen megfeledkeztek róla, hogy valaha ők is farmerek voltak, ablakaikból kizárólag nyugat felé tekintettek ki, a hepehupás mezők fölött le egészen az Atlanti-óceánra.

Még jóval azelőtt, hogy Matthew odáig jutott volna, hogy egy körön belülre szűkítse az életét, az örökkön változó tengernek ez a háromszöge volt az a forma, amely kifejezte világát. Később, amikor már elég idős volt ahhoz, hogy elengedje magát, megtoldotta egy másik háromszöggel, azzal a három ponttal, amelyek között ide-oda ingázott: a házzal, a templommal és a fakunyhóval. Akkoriban, mielőtt megtanulta volna félni a tengert, ez a háromszög egy kijárat felé látszott mutatni – a vízen át nyugat felé. Matthew elüldögélt a kunyhó lépcsőjén, és fürgének álmodta magát, amint a vitorlák közt lábujjaival a kötélbe kapaszkodik – és ezt az álmát az a tény sem rontotta el, hogy a vitorlás hajókkal errefelé már rég nem közlekedtek.

Matthew apja, az akaratos James volt az, aki a fakunyhót építette. Ő is arról álmodozott, hogy átszeli a tengert. Nyughatatlan ember volt, folyton a szökésen járt az esze. Az volt a becsvágya, hogy elutazzon Amerikába, elképzelte magát, amint keresztültrappol a nyírfaerdőségeken, és medveszőr bundás vállán puskát átvetve a ropogó havat tapossa. James összespórolta a pénzt az átkelésre, és már mindenét be is pakolta az induláshoz, csakhogy még korábban éppen Matthew édesanyjával szemben gyakorolta az akaraterejét, így aztán az Atlanti-óceán átszelése helyett azon kapta magát, hogy a thorntoni templom román stílusú keresztelő medencéje fölött áll, és karjában a csecsemő Elizabeth-tel – négy gyermeke közül az elsővel – ellent mond az ördögnek és minden cselekedetének. A sírkertben halott Ventonok nyugodtak, csontjaikra sírkövek nehezedtek, a templomban pedig további nevek emlékét őrizték emléktáblák, melyek körben a hideg a falakon a „tengerbe veszett, tengerbe veszett” panaszt visszhangozták. James irigyelte tőlük a lelki szabadságukat.

Matthew volt a kései, már-rég-lemondtunk-róla fiúgyermek. Édesanyja sosem vetkőzte le igazán afölötti meglepettségét, hogy fia egyáltalán a világon van. Előtte voltak A Nővérek. Ő mindig egyes számban gondolt rájuk – olyan entitásként, amely nála idősebb és egyfajta ijesztően gyakorlatias módon evilági. A Nővérek óriási lármát csaptak – főleg a kőlapokon rendezett hatlábú cipőcsattogtatásukkal –, és folyton-folyvást repülő tárgyakból kerekedő viharok középpontjában jöttek-mentek. Fazekak, serpenyők és befőttesüvegek keringtek lebegve a levegőben, állandóan a lezuhanás határán. Mindenütt nedves lepedők és száraz alsóneműk lengedeztek. Nyomukban ajakrúzsok, hajtűk, magazinok és kötésminták szóródtak szerteszét, akár ősszel a levelek. Matthew gyakran gondolt arra, hogy ha nem lett volna annyi nővére, a dolgok egészen másképp alakulnak: nem töltött volna annyi időt a malomárok partján az erdőben bujdokolva.

Bevackolta magát a viharban kidőlt fák alkotta üregekbe, amelyeket farekeszekkel berendezve földbe vájt odúkká változtatott. A kilógó gyökerekre lámpásokat aggatott, és ott rejtőzött el a könyveivel meg egy rajztömbbel. Felskiccelte a körülötte sarjadó növényeket és gombákat, aztán a rajzokat hazavitte, hogy az apja dolgozószobájában lévő nagy kézikönyvekben azonosítsa őket. Matthew egy idő után az ott látott vagy odaképzelt teremtményekről is vázlatokat kezdett készíteni. A borzok meg a rókák egyre antropomorfabb jelleget öltöttek, levelekbe öltözött koboldok bukkantak fel. Jamest, aki érdeklődéssel kísérte a fia szellemi fejlődését, mindez borzadállyal töltötte el – tündérekben meg beszélő állatokban hinni nőies dolog. A Rákászt hívta segítségül.

A Rákász úgy festett, amilyennek Long John Silvert képzelte Matthew, csak éppen faláb és papagáj nélkül. Az ő kellékei a rákok voltak, amelyek a konyhaajtóban álló fémvödörben zörömböltek. Féktelen hahotázás közepette kivett belőle kettőt, mindkét kezébe egyet-egyet, és ravaszul kacsingatva meglóbálta őket Matthew orra előtt. Halszagú víztől és motorolajtól bűzlöttek.

James egy kalandot eszelt ki Matthew számára, egy embert próbáló rákász expedíciót. Egy este a Rákász egyik gyereke jelent meg a konyhaajtóban az üzenettel: „Apa szerint holnap lesz a napja”, James pedig másnap kora reggel felrázta Matthew-t, és a sötétben együtt gyalogoltak át a Homokpadhoz. Május volt, az idő kezdett melegre fordulni, a földek felől a felszántott talaj illata szállt, a fákon vetési varjúk tollászkodtak. A Rákász konyhájában Matthew hagyta, hogy a nagyobb gyerekek kinevessék. James előre megmondta neki, hogy egy kis teát meg egy darab kenyeret fogadjon el, nehogy megsértse őket, de minden további kínálgatást hárítson el, mert az élet nehéz a Rákász számára, és Matthew-nak kutya kötelessége ezt megjegyezni, és tanulni belőle.

James is velük tartott, és a kikötőfalról integetett nekik, ahol hamarosan beleveszett a hasadó hajnalba. Matthew már ekkor tudta, hogy elhibázott dolog volt. A motorolaj nehéz, édeskés szaga a vérén át a gyomráig hatolt, ahonnan nincs az a tengeri szél, ami eltávolítaná. Valahányszor visszatekintett arra a napra, amit gyakran megtett, látta maga felé hömpölyögni a tintaszínű vizet, és emlékezett rá, ahogy a belső szervei rugalmasan elszakadtak tőle, miközben a hajó a hullámok nyomán keletkezett fénylő medencébe merült, majd ahogy a hajó orra megemelkedett, a belei is megindulnak fölfelé, és újra fölugrottak egészen a mellkasa közepéig. Az egyre szürkülő hajnalban a torkától egészen a köldökéig végigperzselő gyötrődés révén felfogta, hogy a ködbe burkolózó part már nem látható. Rémülettel töltötte el a tenger végtelensége, és kezdte átérezni az óceán, és ami még annál is rémisztőbb, az atmoszféra és az univerzum léptékét. Lehetetlenségnek tűnt, hogy ez a pirinyó, molekulányi lélekvesztő meg tudja őket óvni, és egészen komolyan azt hitte, hogy meg fog halni, hogy a tenger a maga kolosszális, telhetetlen mohóságában egészben fogja lenyelni. A víz összezárul fölöttem, gondolta, és nyom nélkül eltűnök. A sós víz megtölti az orrlyukamat, a tüdőmet, a hangom elnémul, és én elmerülök. És a szememből meg a húsomból halak fognak lakmározni, a vénáim és az artériáim hínárként fognak lebegni és sodródni, a csontjaim pedig ide-oda hánykolódnak majd a tenger fenekén, míg porrá nem őrlődnek, és senki, de senki sem fogja tudni, hogy azok az apró fehér szemcsék én voltam.

Leroskadt a hajó fenekére, aztán két nekiveselkedés között, hogy a gyomrát kiürítendő felvonszolja magát a hajó oldalára, hol az egyik, hol a másik istenhez fohászkodott, amelyik épp az eszébe jutott. A Rákász, aki számított erre, nem vetette szemére a dolgot. Amíg Matthew kihányta magát, a fiával együtt a vízbe hajigálták a rákvarsáikat. Végül aztán a fiú némi feltekercselt kötélből egy kis vackot készített Matthew-nak a hajó orrában lévő ládák egyikében, barátságosan vállon veregetve beletuszkolta, és abban hevert el Matthew el-elbóbiskolva.

Valamikor a délelőtt közepén arra ébredt, hogy megszűnt a hajó bukdácsolása. A puffereivel most nagyon finoman neki-nekikoccant egy szikla oldalának. Feltápászkodott, hogy megnézze, hol vannak, és az derült ki, hogy egy szélvédett búvóöbölbe kerültek. A motort leállították, és a Rákász stabilan tartotta a hajót. A fia a hajó szélén állt, és a sziklafalban kotorászott. Amikor a kezét kihúzta, két barna pöttyös tojást tartott benne, amiket az apja kezébe adott, aki, meglátva, hogy Matthew felébredt, a tenyerén odanyújtotta neki, hogy nézze meg őket.

A sirályok fura módon rezignáltan tűrték, hogy kirabolják a fészkeiket, Matthew pedig, aki eléggé kíváncsi lett ahhoz, hogy egy pillanatra legyűrje a hányingerét, előkászálódott, és felnézett a meredek sziklafal előtt keringő sirályokra és az irigylésre méltóan egyensúlyozó fiúra.

– Miért nem támadnak? – kérdezte.

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát a Rákász. – Ezen már én is sokszor elcsodálkoztam. – A tojásokat egy szalmával bélelt vödörbe helyezte. Aztán, hogy Matthew világosan megértse, még hozzátette: – A teli fészkeket nem bántjuk. Azokból vesszük ki, amelyikben csak egy tojás van, amelyikbe még csak épphogy elkezdtek tojni, így aztán újra tojni fognak, érted?

Hazafelé a Rákász leállította a motort, felhúzott néhány vitorlát, és a fiával együtt dalra fakadtak, ami csak még tovább fokozta Matthew gyötrelmeit, hiszen ő képtelen volt beszállni. Abban a szempillantásban, hogy a hajóról a kikötőfalra ugrott, olyan eksztatikus szeretet fogta el a szárazföld iránt, és olyan megkönnyebbülés, amiért életben maradt, ami mély benyomást tett tizenegy éves elméjére. Most értette csak meg, hogy a szárazföldben az a jó, hogy megjelölhető – az ember karcolásokat meg irkafirkákat hagyhat rajta, és akkor a lenyomata megmarad a jövő számára, és évszázadok múltán, amikor ő már réges-rég meghalt, valaki, aki ért a jelek megfejtéséhez, felelevenítheti az emlékét. És minél több időt töltesz a szárazföldön a saját történeted bevésésével, annál nagyobb lesz rá az esélyed, hogy később is megmaradsz.

A térképre sem a Rákászt, sem a hajóját nem festette oda Matthew, de az a nap, amikor megtanulta félni a tengert, kódoltan ott van, hogy bárki, aki érti a módját, elolvashassa.

A Kőszál magasságának egyharmadánál van egy párkány.

És azon a párkányon van egy fészek.

És abban a fészekben van egy árva sirálytojás.

2.

Halála napján apám egy csésze teával a kezében jelent meg a hálószobám ajtajában. Már két órája fent volt, a zöldségeit abajgatta, de közben munkába menet átöltözött, és mint akit skatulyából húztak elő, úgy festett öltönyben-nyakkendőben. Folyton elkülönülni látszott az öltönyétől, mintha valami tengerpartos-mólós nyaralási fotóhoz illő komikus kartonlap kivágása mögött ácsorogna béketűrően.

Azon tanakodtam, mit kereshet ott. Nem szokott ő reggelente teát hozni nekem. Hirtelen ötletnek tűnt, amit azóta már meg is bánt, mert most majd kénytelen lesz szót váltani velem, és bár szeretett engem, inkább a barátságos hallgatást preferálta a velem – és ha már itt tartunk, mindenki mással – való kommunikációban. Odalökte nekem a csésze teát, készen arra, hogy elkapja a kezét, ha netán kiereszteném a karmaimat.

Meglapult az ajtó mellett, a kezét zsebre vágta, nehogy szórakozottságból kísértést érezzen, és megfogjon valami olyasmit, ami a kezébe kerülvén nyugtalanító bepillantást engedne a nőnemű kamaszgondolkodásba. Végül aztán a munkaasztalomon talált biztonságos helyet az ujjai számára, ahol annak a könyvprésnek a fogantyúján állapodtak meg, amit egy szeméttelepen talált, aztán szétszedte, és működőképessé tette – nekem. Ő így fejezte ki a szeretetét: hogy mindenfélét megjavított.

– Ez micsoda? – kérdezte a prés lapjai közül kiálló keskeny gerincet megérintve.

– Corwin búcsúajándéka – feleltem. Azt nem akartam neki elárulni, hogy micsoda, amire semmi egyéb okom nem volt, mint hogy nem akartam neki elárulni. Ami azt illeti, hatodik osztályos bibliánk egy példánya volt az: A fikusz és az Antikrisztus, amit kimentettem az elrongyolódott borítójából, és vászonkötéssel meg orwelli szürkés árnyalatú előzékpapírral pofoztam helyre. Az előzékkel nem voltam elégedett: nem elég figyelmesen simítottam el a puklikat, így a könyv most nem csukódott be rendesen. A címlapra nyomódúccal ezt nyomtattam:

Corwin „Holló” Ventonnak,

az én bátor fivéremnek.

1988 nyara

Mivel a könyvtémával nem tudott mit kezdeni, apám elnémult. Feltételeztem, hogy amikor ezt a beszélgetést eltervelte, a gyengéd érzelmeiben tovább élő kiskamasz énemmel próbálta el, nem pedig azzal a már szinte kész felnőtt nősténnyel, aki meztelenül heverészett a takaró alatt. Megesett rajta a szívem.

– Apa – mondtam neki –, mit keresel te itt?

Nagyjából egy egész délelőttre való szónoklatot vágott ki.

– Beszélnem kell veled.

– A cukrot már megint elfelejtetted!

– Morwenna!

– Tudom, miről van szó.

Apám megkönnyebbülni és reménykedni látszott, hogy így megúszhatja a kínos részleteket.

– Tudod?

– Hogy tudom-e?

– Szerinted miről van szó?

– Jobban tekintettel kéne lennem anyámra – szavaltam.

Apám kimerültnek tűnt. Láttam rajta, hogy mindjárt elszáll belőle minden életerő, ami a beszélgetésünkhöz szükséges. Mindannyian cserbenhagytuk anyámat, ő jobban, mint bármelyikünk – ez valahogy összefüggésben volt azzal, hogy miért festett olyan idétlenül öltönyben. Gyűlölte a munkáját. Amikor megkérdezték tőle, miből él, rendszerint azt válaszolta: – Ragyákat tervezek a tájba. – Ami persze rögtön megakasztotta a beszélgetést.

– Igyekezni fogok – mondtam. – Megígérem. Nekem senkire sem könnyű tekintettel lennem.

Felsóhajtott. Kénytelen volt szeretni engem, pedig nem voltam rá tekintettel. A válla kissé megroggyant ettől a tehertől.

– Akarod, hogy bevigyelek a városba? – kérdezte.

– Kösz, nem. Gondoltam, sétálok egyet.

Mintha azt fontolgatta volna, hogy nyomjon-e egy csókot a homlokomra, de akkor át kellett volna hatolnia a közte és az ágyam közt lévő űrön. Ahogy ment lefelé a lépcsőn, utánakiáltottam:

– Kösz a teát!

Az évek során rekonstruáltam ezt az utolsó napot. Nem szándékos erőfeszítés volt ez tőlem. Tudat alatt mégis nagy jelentőséget tulajdonítottam neki. Mintha az a huszonnégy óra lényegében egyszerre tartaná meg- és vissza apámat – mint egy lepkebábot a kikelés előtti pillanatban. Amikor már meg is tudtam fogalmazni ezt a gondolatot, Corwin rám förmedt. Azt mondta: – Semmi transzcendens sincs a halálban! – Pedig addigra már tudhatta volna. Az a nap semmivel sem tűnt ki a többi közül. Még a fogadkozás is, hogy jobban fogok viselkedni az anyámmal, rendszeresen ismétlődő aktus volt, amire óhatatlanul egy-egy veszekedés után került sor.

Ritkán veszekedtek – apám nemigen hagyta, hogy anyám a nézeteltéréseik miatt belékössön, így aztán a frusztráció szép lassan gyülemlett fel bennük, hogy aztán valami jelentéktelen dolog apropóján robbanjon ki. Mi Corwinnal „kanapéveszekedéseknek” hívtuk ezeket, mert a kanapé mindig főszerepet játszott bennük: az az ormótlan, csicsás viktoriánus szófa, ami ott terpeszkedett a kandalló előtt, amikor anya odaköltözött, és valószínűleg már akkor is pontosan ugyanazon a helyen terpeszkedett, amikor a nagyanyám odaköltözött, a Ventonok ellene irányuló passzív zsarnokságának szimbólumaként. Nem is tudom, apám és Matthew mivel tudta megakadályozni, hogy anya akár csak a legapróbb egyéni kézjegyét is rajtahagyja a Thornton-házon – feltételeztem, hogy valamiféle passzív ellenállást fejtettek ki. A kertre néző szobát átengedték neki, hogy ott végezze a kézimunkáit. Nem mintha tehetsége lett volna a kézimunkázáshoz, de hát azok a hetvenes évek voltak, elvárták tőle: az a rengeteg gyatra próbálkozás a steppeléssel, a szövéssel meg a batikolással – mind-mind iszapszínű terrakotta árnyalatokban. Na és az a sok szép vadonatúj, makulátlan Laura Ashley-féle ágacskamintás dolog, amiket úgy lopott be a szobájába, mint valami csempészárut.

Annak az utolsó veszekedésnek a végét kihallgattuk Corwinnal.

– Igazán nem hinném – sziszegte anya –, hogy akkora pazarlás lenne egy évszázad után kanapét váltani.

– Pocsékolás lenne – replikázott apám – olyasmit lecserélni, ami ilyen adekvát módon betölti a funkcióját.

Corwinnal a lépcsőn összerezzentünk. Apánk csöndesen szokott mérgelődni, így aztán a haragja szintjét azzal mértük, hogy hány mondatot fejez be, és hogy milyen súlyosan koppannak a szótagjai. Aztán ezt gondolatban lefordítottuk. Ő ezt akarta mondani: „Ez a házhoz tartozik”. Ami eléggé korrektül hangzott, mégsem volt az, mert anya nem tartozott a házhoz. Mi mind szervesen illeszkedtünk a házhoz, amely szervesen illeszkedett a tájba, anya viszont idegen test volt. A kanapé jelképezte anyám képtelenségét arra, hogy jó feleség legyen, és alkalmazkodjon a Thornton-házhoz, meg apám képtelenségét arra, hogy jó férj legyen, és anyához igazítsa a Thornton-házat. Anyánkat ez boldogtalanná tette, láttuk rajta. De mi könyörtelenek voltunk. Mi a Thornton-házzal rokonszenveztünk, amely megváltoztathatatlan volt. Úgy gondoltuk, anyának be kéne dobnia a törülközőt.

Anya azzal vágott vissza, hogy de szép is lenne – és ezt hangosabban is megismételte, azt remélve, hogy Matthew is meghallja, aki mindig akkora hűhót csapott a szó „sótlan modern használata” miatt: – De szép is lenne – ordította –, ha nekem is lenne némi szavam abban a házban, amely állítólag a saját otthonom. Az meg még szebb lenne, ha végre belépnénk a mostani évtizedbe, mielőtt még véget érne!

Kínunkban fészkelődni kezdtünk. A nyolcvanas évekbe való belépést célzó javaslat garantáltan dühkitörést fog kiváltani apánkból. A gátlástalan kapzsiságnak, a szerencsétlen sorsúak megvetésének, a Mammon, az Ördög és valamennyi bérence imádatának az évtizede volt ez, amiben apánk nem akart részt venni.

– Valerie – mondta a mardosó kiábrándultság hangján –, te is tudod, hogy mit érzek ezzel az egésszel kapcsolatban.

– Ez csak egy tetves kanapé! – visította anya. – Csak arra való, hogy letedd valahová a seggedet! Jó hogy nem mindjárt annak a kurva British Gasnek a privatizációjához hasonlítod!

Hallottuk, hogy apánk elindul az ajtó felé, erre mi felspuriztunk a lépcsőn. Mindig hagyta, hogy anyáé legyen az utolsó szó, de úgy, hogy közben távozott, őt meg otthagyta, hadd szónokoljon az üres szobának.

Mire lejöttem reggelizni, a tyúkok már kiszöktek, és a ház előtt rohangáltak össze-vissza a füvön. Anya az egyik kerti padon ült arcát a nap felé tartva, lehunyt szemmel. Mellé ültem. Megszólalt: – Utálom ezeket a tyúkokat.

Mire én: – Tudom.

Hennaszagot árasztott, száraz szénaillatot. Előző nap mosta be vele sötét haját, amely vöröses ragyogást kapott tőle, kivéve a természettől ősz szálakat, azok szomorú, sápadt narancsszínűek lettek. Túl öregnek tartottam őt a hennázáshoz. Amikor kimosta, a füle mögött kimaradt egy kis rész. – Ne mozdulj – mondtam neki, és a haját fölemelve a hüvelykujjammal ledörgöltem a szürkés-zöld kérget.

A tyúkok ide-oda futkorásztak a fűben, úgy bukdácsoltak rozsdaszínű vezetőjük nyomában, mint egy rakás másnapos újonc. Anya így szólt: – Utálom a szagát… ezt a tyúkszarszagot.

– Hol van Hilda? – kérdeztem. Hilda volt a kedvencem.

– A fukszia mögött – mondta anyám. Majd, nem feltétlenül Hildára utalva: – Szegényke. – Kicsit még hátrébb hajtotta a fejét, és a szemét lehunyva lebegett a rezignáció mély taván. – Úgy bűzlik, mint a halott konzervatívok ruhásszekrénye – mondta. – Mint a dohos tweedszövet. Olyan a szaga.

Hilda épp hogy csak látható volt a fukszia alatt, nagyon, de nagyon nyugodtan üldögélt a piros virágharangok zuhataga mögött. A völgyteknő fölött elnéztem a tenger felé. Nem látszott a horizont: a reggeli köd épp most szállt fel a vízről.

– Igazából – mondta anya – azokban a ruhásszekrényekben alighanem a szar szagát érezni. A rengeteg egérszart, ami a padlódeszkák alatt van. Az évszázadok során egymás után rakódtak le ott a rétegek. Minél jobb egy ház, annál több benne az egérszar… képzeld csak el, milyen pórias dolog lenne fölszedni a deszkákat, és az egészet kitakarítani! Alighanem az egész brit osztálytársadalmat be lehetne kalibrálni az alapján, hogy milyen vastagon áll az egérszar a padló alatt.

Kezében egy pohár narancslével Corwin jelent meg az ajtóban, és rám mosolygott. Anya megérezte a mosolyt, és felpattant a szeme. – Ti ketten meg azok a titkos mosolyaitok! – mondta komiszul, és felállt. – Csinálj valamit azokkal a rohadt tyúkokkal! – Elnyomakodott Corwin mellett, és visszament a házba.

Corwin leült mellém, kinyújtotta hosszú lábait, és egyik karját a hátam mögött a pad támlájára fektette. Én felállni készültem, hogy a tyúkok után nézzek, de Corwin kinyújtotta a kezét, és visszahúzott. – Hadd élvezzék még egy kicsit a szabadság illúzióját – mondta. – Úgyse tudnak elmenni sehová.

Lába az enyémhez simult. Egyforma volt a bőrünk. Cserzett, arannyal hintett. Reveláció volt ez a száraz idő, isteni kegy: a zörgősre száradt fakó fű, a megkeményedett talaj, a ropogósra barnult levelek. Életünk nagyobbik részében eső hullott ránk. A bársonyosan szitáló esőtől kezdve a szélhordta vízfullánkokig. Még ha nem is esett, a cseppecskék akkor is ott csüngtek a levegőben, türelmesen és mozdulatlanul, mint a mezőn legelésző birkák és tehenek. Csak nagy ritkán szabadultunk az áramló víz hangjától. Mindig volt a közelben egy tajtékzó patak vagy folyó, amely kanyarogva tört magának utat, egyre nagyobb zajjal, hogy a szirtfalon átdübörögve elvegyüljön a tengerrel. De azon a nyáron a patakok mind lesüllyedtek a föld alá. Csak a méhek hangja hallatszott a levendulák közül.

Corwin még mindig a tyúkokat sajnálta, és a kovakövekből rakott kertfalat méregette. Hirtelen felpattant a padról, és elkezdte őket körbe-körbe kergetni a füvön. Azok vad, méltatlankodó kotkodácsolás közepette szétspricceltek a szélrózsa minden irányába. Corwin a vezetőjük után rohant, és két módfelett hosszú karját kinyújtva előrehajolt. Kétszer is körbekerülték a kertet, mire sikerült elkapnia, erősen megmarkolta, és visszavitte a kert túlsó sarkában lévő baromfiudvarba. A többiek újra összeverődtek, és most, hogy a hierarchia felborult, nemigen tudták, mitévők legyenek. Corwin a szökési útvonalukat keresve végigjárta a drótkerítést, és amikor a háló alatt megtalálta a rést, fogott egy követ, és elkezdte visszakalapálni a drótot. Én mentem, hogy előkerítsem Hildát a fukszia alól. Időközben két tojást tojt. A tyúkot a bal hónom alá dugtam, és felvettem a tojásokat. Apám mindig azt mondogatta, hogy a friss tojások melege a legmegnyugtatóbb dolog, amit el tud képzelni.

A tojásokat mintegy ajándékul odavittem anyához, aki sárga gumikesztyűben a konyhában mártírkodott duzzogva. A békéltető szerep rendszerint Corwinra hárult, de anya az utóbbi időben haragudott rá, hogy miért, azt nem tudtuk, feltételeztük, hogy a fiúgyermekek fészekből való kiröppenéséhez lehetett valami köze. Azt viszont nem feltételeztük, hogy én is hiányozni fogok neki, ha majd kirepülök, vagy hogy ő hiányozna majd bármelyikünknek is. Mindenesetre a ház egyensúlyának megőrzése szempontjából az nem járta, hogy anyát a mosogatónál hagyjuk sóhajtozni. Úgy éreztem, Corwint is meg a tyúkokat is meg kell tőle védenem.

– Akarod, hogy főzzek neked egy tojást? – kérdeztem tőle.

A válla fölött gyanakodva nézett rám, keze még mindig a vízbe lógott.

– Frissek – tettem még hozzá. – Most tojta őket Hilda.

Anya kihúzta a dugót. A víz hangos hörgéssel zúdult a lefolyóba.

– Tudod, Morwenna – mondta anyám megfordulva –, nagyon utálom, amikor kedveskedni próbálsz nekem!

Már épp a nyelvemen volt valami csípős megjegyzés, amikor a holtakat is felébresztő trillázással megszólalt a konyhai időzítő. Mindketten összerezzentünk. Matthew kenyere kelt meg. Anyám eltorzult arccal rohant ki a kertbe. Én elordítottam magam: – Matthew! Az időzítő!

Matthew a dolgozószobájából kilépve végigcsoszogott a folyosón.

– Ó, köszönöm, Morwenna – mondta. – Azt hittem, zsebre tettem.

A kazánszekrényből elővette a sütőformát, kiborította, és a nedves konyharuhát leszedte a tésztakupacról.

– Anyád mintha sírdogálna odakint a kertben – mondta. – Nem gondolod, hogy valakinek kezdenie kéne vele valamit?

– Nem, semmi baj. Csak hagyjuk egy kicsit. Majd abbahagyja.

– Vagy úgy – felelte. – Akkor jó.

Matthew nehezen viselte az ilyesmit. Amennyire meg tudta ítélni, se az anyja, se a három nővére, se a felesége nem sírt soha semmiért. Néhány vágást ejtett a kenyértészta felszínén, aztán betolta a sütőbe. Majd, miután menetközben beállította, és a nadrágzsebébe dugta az időzítőjét, a folyosón végigslattyogva újra eltűnt a dolgozószobája ajtaja mögött.

Épp egy forrásban lévő vízzel teli lábasba csúsztattam a két tojást, amikor Oliver bukkant fel a konyhában.

– Ó – mondtam. – Nem tudtam, hogy itt vagy.

– Mászni megyünk – felelte hosszú haját lófarokba fogva, és a csuklójáról lehúzott hajgumival rögzítve. – Kaphatok egy tojást?

Oliver mintha folyton ott lebzselt volna – a konyhánkban –, a távolból rajongva Corwinért, ami elég bosszantó volt. Ennek ellenére szerettem őt elnézni, a finom színeit, ahogy mindene bársonyos mogyorószínű volt, a haja, a szeme, a bőre, a szeplői. És az is elbűvölt, ahogy bizonyos szögből csúnyácska szégyenlős lánynak látszott, profilból meg a markáns orra és az ádámcsutkája fiúvá változtatta. Volt valami túlvilágias ebben az alakváltozásban, mintha hatalmában állna ugyan eltűnni, de túl szerény ahhoz, hogy megtegye.

Egy kis vajas pirítósból katonákat vágtam, és elmerengve azokkal tunkoltuk ki a tojássárgáját. Corwin lépett be kötelekkel, karabinerekkel és beülőkkel a karjában, én pedig engedélyeztem magamnak egy pillanatnyi féltékenységet – ez volt az egyetlen dolog, amit nem tudtunk közösen csinálni. Corwin minden tőle telhetőt megtett ugyan, hogy megtanítson mászni, csakhogy nekem tériszonyom volt – és még ma is van.

Munkába indulás előtt megkerestem anyámat, hogy különbékét kössek vele. A konyhakertben találtam rá, ahol még mindig felhúzott mosogatókesztyűben répákat huzigált kifelé sértődötten. Percekig rám se hederített, így aztán én szólaltam meg: – Anya, legyünk barátok.

Felállt, lehúzta a kesztyűjét, aztán a jobb karját szélesen kitárva körbemutatott a kerten, tenyérrel fölfelé, olyan mozdulattal, amit felismertem a balettórákról, amelyekről annak idején kimaradtam – anya nagy csalódására. Ő élvezte a balettórákat. Benne megvolt a kecsesség.

Gyönyörű volt a konyhakert, kolostori nyugalom áradt a középkorias terekre osztott ágyásokból. Így festett volna az apám lelke képileg megjelenítve: elvágólagos vonalak, sehol egy gyom, a rothadás és kéregelhalás kiküszöbölve, körbe-körbe lágyan hullámzó gyógynövényszegélyek, középen csupa-csupa tápláló finomság. Egy pillanatra olyannak láttam anyámat, amilyennek ő látta magát, a kolostor száműzöttjeként, és hirtelen megesett rajta a szívem. Valamikor csinos, bevállalós csaj volt, titkárnőként dolgozott, ruháit a Carnaby Streeten vásárolta, mígnem aztán a legjobb barátnőjével elment arra a végzetes kempinges nyaralásra. Még csak nem is szeretett kempingezni. És akkor az apám az ő erőt sugárzó, csöndes, vidéki békebírós fellépésével becserkészte őt, és még mielőtt feleszmélhetett volna, máris úgy kezdett viselkedni, mint aki élvezi a hosszú sétákat az esőben, és osztja a férfi elveit.

– Tudod, hogy apád miért vett el feleségül? – tette fel a kérdést anya, a lábait harmadik pozícióba rendezve. Előszeretettel büntetett a váratlan hisztérikus vallomásaival. – A nagyanyád miatt. Mindannyian tudták róla, hogy rákos. Nekem persze senki sem mondta. Ezért vett el. Én voltam a halálos ajándéka.

– Ez nem igaz – mondtam tehetetlenül. Apám sosem beszélt a témáról, amitől persze fülsértően és ostobán csengett anyám hangja, még a saját fülében is. Apámat mintha megnemesítette volna önnön hallgatása.

– Ugyan mit tudsz te? – csattant fel.

Most pedig, gondoltam, menten sírva fakadsz. És úgy is lett. De nem adta át magát a könnyeinek: azok szép csendben végigperegtek az arcán, az ajkát pedig összepréselte, nehogy előtörjön belőle a szomorúság. Fölvettem a tál répát a lába mellől a földről, és bevittem a konyhába. Oliver és Corwin még ott volt, Mickey-re vártak, hogy felvegye őket a VW kisbuszával. Corwin épp az újságon nevetgélt gúnyosan, ami azt jelentette, hogy valami isten háta mögött bekövetkezett szerencsétlenségről olvasott, amelyben emberek ezrei haltak borzalmas és teljességgel indokolatlan halált a Nyugat kapzsiságának következtében.

– Te jössz – mondtam.

– Mihez képest?

– Anya.

Letette az újságot.

– Na és hol van?

– Répát húzkod.

Utántöltötte a teásbögréjét, és egy másikba is öntött, hogy kivigye anyának.

– Valami konkrét dolog? – kérdezte, miközben tejet tett bele.

– Apa sosem szerette őt.

– Szegény anya! – mondta Corwin.

– Szegény apa! – mondtam én.

3.

Aznap délelőtt a hőség miatt akkora tülekedés támadt a Sea View Caféban a Slush Puppie jégkásák körül, hogy teljesen kifogytunk a neonkékből, amitől az emberek kiborultak. – Mind ugyanaz a szar – mondtam a vevőimnek. – Ezek nem ízek, hanem csak vegyszerek különböző kombinációi. A rikító zöldnek pont ugyanolyan íze van, és ugyanolyan ártalmas is.

A főnököm félrevont, és így szólt hozzám: – Morwenna, te egy mocskos szájú, házsártos kis okostojás vagy, és csak azért nem rúglak ki, mert már úgyis vége a szezonnak.

– Rettentően sajnálom – mondtam megszelídülve a vevőimnek –, de elfogyott a málna.

Ez a kékmánia már kezdett az agyamra menni. A természetben még csak hasonlót sem találni semmilyen ennivalóban. Egész nap azt képzeltem magam elé, hogy mindannyian kéken fluoreszkáló belekkel jövünk-megyünk, láthatatlanul ragyogva. Zsúfolásig megtelt a strand. Többtucat gyerek rohangált ki-be a tengerbe. Voltak, akik egymással játszottak, de észrevettem, hogy sokan saját kis kört rajzoltak maguk köré. Emlékszem, én is ezt csináltam, úgy tettem, mintha egyedül lennék az egész strandon. Árultam a fagylaltot, meg-megkérdezve, hogy „Kicsit vagy nagyot? Csavartat vagy gombócost?”, aztán belekotortam a csokiforgácsos Mr. Whippybe. Egy csúnyán leégett férfi így szólt hozzám: – Mosolyogj, édesem! Lesz ez még így se! – Mire én úgy biggyesztettem a fagyiját a tölcsérre, hogy még azelőtt lepottyanjon, mielőtt visszaérne a partra – egy egész nyáron át tökéletesítettem ezt a technikát.

Fél ötkor beugrott Oliver, hogy hazakísérjen.

– Corwin hol van? – kérdeztem.

– Visszament Mickey-vel. Majd később utánunk jön.

Bántott, hogy Oliverre bíztak, de azért fogtunk egy pár töltött lepényt, és kiültünk a partvédő falra. Elmeséltem neki a Slush Puppie-t.

– Mindenki tudja róla, hogy nem természetes – mondta –, így aztán a legfeltűnőbb színűre hajtanak.

– Neked melyik színű Slush Puppie a kedvenced? – kérdeztem tőle.

– A kék. Neked?

– A kék.

Nagyon lanyha volt a dagály, épphogy csak finoman nyaldosta a homokos partot, sehol egy tajték a víz szélén.

– De miért hívják málnának? – kérdeztem. – Miért nem valami kékesnek, például áfonyának, szilvának vagy ilyesminek?

Oliver rám se hederített, a félig megevett vegetáriánus lepényét a zsíros fehér papírzacskóba bugyolálta, és bepasszolta egy szemetesbe, felriasztva néhány rajta gubbasztó sirályfiókát. A szárnyaik használatát még nem sajátították el tökéletesen, esetlenül tottyantak le a kövezetre, a becsapódástól egyszer-kétszer meg is pattantak. Oliver felsóhajtott, és előrehajolva a kezébe temette a fejét. Úgy saccoltam, ilyen vagy olyan Szerelemről lehet szó.

– Jól vagy? – kérdeztem kötelességszerűen.

– Te nem vagy szomorú?

– Mitől?

– Hogy elmész.

A homokon csíkos szélfogók és fagylaltos papírok hevertek szerteszét. Elnéztem a műanyag vödrök-lapátok szivárványát, a felfújható delfineket, a dagadt sörhasakat meg a felhólyagzott melleket, és azon tűnődtem, vajon szomorúnak kellene-e lennem.

– Nem – feleltem. – Miért? Te az vagy?

– Nem biztos, hogy akarok egyetemre menni. Azon gondolkodom, hogy halasztok, amíg dűlőre nem jutok.

A hideg is kirázott. Két éve semmi másról nem álmodoztam, csak a mocskos városról, ahol senkit sem fogok ismerni, és engem sem fog ismerni senki. Úgy fogom viselni a névtelenségemet, akár egy jól szabott ballonkabátot, és a szürke nehézkes, városi árnyalatai között fogom élni az életemet.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

– Miért ne? – A sarkával finoman rugdosta a falat. – Egyszerűen nem világos, hogy miért olyan nagyon sürgős mindannyiunknak, hogy innen elmenjünk.

Mindketten merőn bámultuk a tengert. Hangos sikítással fehér bikinis nő pottyant le egy szörfdeszkáról, a vízen borsózöld vitorla csattant. A szörfoktatók számolták a deszkára való visszakapaszkodást célzó, minden méltóságot nélkülöző küzdelem során lecsupaszodó melleket, és később a kocsmában elhencegtek a striguláikkal. A nő szégyenlősen sikoltozott, miközben egyik lábával átkulcsolta a deszkát, és megpróbált rá visszahúzódzkodni. Az oktató megtolta, fél kézzel a bal farpofájánál fogva. Ezért extra pontokat fog kapni – a fenekek kézzel való érintését is számolták. A nő hasmánt terült el a deszkán. Dühös voltam rá, amiért az egész női nemből hülyét csinált. Lehetett volna annyi esze, hogy vízhatlan ruhát húzzon. Én ilyesmire gondoltam. Oliver viszont a nosztalgiáját pátyolgatta buzgón, messze kinézett a tengerre, ahol a fény a horizonton szikrázott, és arra gondolt, milyen szép.

– Na és mit fogsz csinálni?

Elpirult.

– Nem tudom, hogy egyáltalán akarok-e egyetemre menni. Ott is csak fecsegnek vég nélkül. Holló az egyetlen, akiben megvan a kellő bátorság a meggyőződéséhez. Ő el fog menni Indiába, hogy tegyen is valamit. Mi többiek… mi nem teszünk semmit. Én valami praktikus dologba akarok fogni… esetleg gazdálkodásba, de fenntartható gazdálkodásba.

– Most viccelsz!

– Morwenna, te olyan sznob vagy!

– Ennek semmi köze a sznobizmushoz – feleltem.

Megmozdította a fejét, amitől nőneműből hímneművé változott. Kétneműsége mintha eleve kizárt volna minden gyakorlatias pályát.

– Én csak úgy gondolok rád, mint…

– Mint micsoda?

– Nem is tudom. Én ezt egyszerűen nem értem.

A tengerpart a családok hazatértével lassan elnéptelenedett, és kezdett megtelni a nedves, fodrozódó homokon nyálas teniszlabdákat kergető, csapzott kutyákkal. A tenger visszahúzódóban volt a sziklamedencékből. Ötórai úszására a vén Arthur jött lefelé a hegyről kék flanelköntösében. Figyeltük, ahogy belegyalogol a sekély vörös dagályba, löttyedt, májfoltos bőre alatt szálkás izmokkal, a szélben lebbenő lenőtt, ősz hajával. Addig gázolt befelé, amíg el nem érte azt a mélységet, ahol megkezdhette lassú, féloldalas krallozását az öböl hosszában. Oliver végül így szólt: – Nos, azt hiszem, nem ülhetek ölbe tett kézzel, miközben megerőszakoljuk a bolygónkat. De veled ilyesmiről nyilván nem lehet beszélgetni. És különben is, indulnunk kell.

– Sajnálom – mondtam. És tényleg sajnáltam. Eltűnődtem, milyen lenne az élet Oliver nélkül, és arra jutottam, hogy elszomorító. – Te hiányozni fogsz, ha majd elmegyek – mondtam.

Oliver szomorúan elmosolyodott, átkarolt, és magához ölelt. – Te is hiányozni fogsz nekem – mondta.

Mindketten tudtuk, hogy valójában nem rám gondol, hanem Corwinra. Nem törődtem vele. Az majdnem ugyanaz volt.

Oliverrel felkutyagoltunk a városba, és betértünk Willow-ékhoz. A lépcsőn egy rakás kisgyerek lebzselt, némelyikük akár Willow féltestvére is lehetett. Joni Mitchell hangja kicsalogatott bennünket a kertbe, ahol Willow anyja egy pikniktakarón heverészett néhány egykori szeretője társaságában, szépsége maradékának ködös kipárolgása közepette. Egyikük sem reagált a jöttünkre. A háznép összetétele olyannyira cseppfolyós volt, hogy felőlük akár ott is lakhattunk.

– Willow itt van valahol? – kérdeztem.

– Á, helló, Morwenna! – felelte az anyja. – Azt hiszem. Szerintem az üvegházban lehet.

A szeretők egyike egy jointot nyújtott felénk, de visszautasítottuk. Azt kívántam, bárcsak olyasvalaki lennék, aki tudja, hogyan kell elfogadni, ha alkalmanként droggal kínálják. Ami azt illeti, azt kívántam, bárcsak én lennék Willow, akit szerencséjére nem terhelt a hagyományos családszerkezet, és akinek az apja akár valamelyik Beatle is lehetett, tekintettel arra, hogy az anyja nagyjából a megfelelő időben Maharishi Mahesh jógi sleppjéhez tartozott. Willow a bizonytalanság csodaországában lakott, ahol minden lehetséges.

Fölmentünk a keskeny, ápolatlan kert végébe, és Willow-t ott találtuk az üvegházban, ahol épp a kanabisz ültetvényt permetezte. – Na végre! – mondta, amikor meglátott bennünket. Nem késtünk el, csak éppen nem sok időérzéke volt. – Vigyetek ki innen!

A szombatok mind így festettek. Kocsmáról kocsmára, pohár almaborról pohár almaborra verődtünk össze. Azért ittunk almabort, mert olcsó volt. Mickey-t az Első és utolsóban találtuk biliárdozás közben, Corwin viszont azt mondta, a Világítótoronyba megy. Ő ugyan nem volt ott, de összefutottunk egy rakás iskolatársunkkal, így aztán egy kis időre letáboroztunk. Közben Olivert elvesztettük a Hajóban, de aztán később megtaláltuk a Kőműves címerben, ahol Corwinról azt állították, hogy a George előtt látták inni. Fél tíz körül már mind összegyűltünk odalent a kikötőben, az Öngyújtóban, ahol apámat utoljára láttam.

Azt közben el is felejtettem, hogy ott fog játszani, részben azért, mert anya, aki esténként általában szeretett eljárni otthonról, most otthon duzzogott a tévé előtt. Ha eszembe jut, valószínűleg messzire elkerülöm az Öngyújtót. A terem egyik sarkában ült négy-öt barátjával, és hegedült. Mellette Bob Marsden hegyezte a fülét, és nyekergő hangon valami ősrégi dalt énekelt, amely – közvetve vagy közvetlenül – holtbiztos, hogy a Zölderdőről szólt.

Bob Marsden „apa legjobb barátja” szerepkörében magyarázatra szorult volna, de se Corwin, se én nem tudtunk soha előrukkolni vele. Apám negyvenedik születésnapi partija óta, amikor is (apám akkori szavaival) „megfeledkezett magáról”, és megmarkolta bimbózó melleimet, Corwinnal (az én akkori szavaimmal) „Kopj le Bob”-ként emlegettük, ami anyát dühítette, apát pedig elszomorította. Bob Marsden körül állandó öltözői oroszlánszag terjengett, a kölcsönös sikamlós hencegések meg a kiértékelt és összehasonlított női testrészek orrfacsaró bűze. Feltételezésünk szerint azért szeretett annyira együtt lenni apámmal, mert olyankor lehetősége nyílt rá, hogy zavartalanul beszéljen önmagáról, de valahányszor kérdőre vontuk apámat, hogy neki vajon milyen előnye származik a barátságukból, ő erre csak ennyit felelt: – Már időtlen idők óta ismerjük egymást.

Apám meglátott a bárpultnál, és elmosolyodott. Előtte az asztalon három korsó sorakozott, melyeket hallgatóságának hálás tagjai fizettek neki, de abból a tempóból, ahogy lehúzta őket, látszott rajta, hogy még mindig ki van borulva. Apám remek muzsikus volt, csak éppen az ő elégiái nem csengtek össze arról a Nagy-Britanniáról alkotott elképzelésünkkel, amelyet, a mi félreeső, romlatlan zugolyunkból nézve, valóságos emberek látszottak benépesíteni, olyanok, akik harcolnak a bányák bezárása ellen, szenvednek a társadalmi előítéletektől meg a rasszizmustól, és a nagyvárosok kültelki életéről énekelnek dühösen az ipari munkások akcentusával. Néhányan közülünk egyenesen jártak is már nagyvárosban, és találkoztak valóságos emberekkel, akik közt, horribile dictu, feketék is voltak.

Ha Kopj le Bob nincs ott, talán odamegyek, és megkérem apámat, hogy fizessen nekem egy korsóval. Így viszont csak odaintettem neki, és egyszeriben annyira felingereltek a kakukkfű ágacskái meg a kapuban álldogáló szép hajadonjai, hogy arra gondoltam: anyának van igaza. Te a múltban élsz. (Ezt a gondolatot a történtek utólag a hangosan kimondott szó hatalmával ruházták fel, és én azzal az érzéssel éltem együtt, hogy utolsó szavaimmal megbántottam apámat, holott valójában egyszerűen megköszöntem neki a teát.) Aztán egyszer csak adódott valami terv, és megindultunk kifelé, Corwin karjával a nyakam körül. Odaintettünk apánknak, ő pedig hegedülés közben biccentett, szomorúan mosolyogva, ami talán pusztán annak a passzusnak szólt, amit éppen játszott. Apám csendes ember volt. Mozogni is úgy mozgott, ahogy beszélt: csak amennyi feltétlenül szükséges volt. Amikor viszont muzsikált, táncra perdült, amitől mindig úgy tűnt, mintha bűbáj igézte volna meg, és ahogy otthagytuk a kocsmát, ez maradt róla az utolsó képem: apám ül, és ringatózik, magával ragadja a mozgás.

Corwin ment elöl. Visszafelé baktattunk a városba, közben pár üveg Strongbow erejéig megálltunk az útba eső italboltnál, meg Mickey garzonjánál egy zacskó Willow-féle háztájiért, aztán végigbandukoltunk a parti úton, majd föl a sziklás ösvényhez. A homokdűnék közti mélyedésekben és a tenger felszínén már kezdett beállni a sötétség, de az égbolt még mindig kéklett. A nap három dühödt korbácsütést mart beléje pirossal. Mire a szirttetőre értünk, már elenyésztek. Libasorban mentünk végig a sziklagerincen, és bizonyára mindegyikünk lepillantott a Borz-szirt alatti, egyre feketedő medencébe, miközben elkezdtünk lefelé ereszkedni a Thornton-hasadékba, ahol az éjszaka már körbeölelte a fakunyhót, és a sziklák közül elkezdett kifelé lopózni, hogy találkozzon a vízzel.