Zalka Csenge Virág A kalóz királylány

MÁSODIK KIADÁS

Zalka Csenge Virág

Illusztráció: Herbszt László

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Zalka Csenge Virág, 2020, 2021

Illusztráció © Herbszt László, 2020, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 469 6 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztette: Szlukovényi Katalin

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2023

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

ANAIT KIRÁLYNÉ

PABLO ÉS A KIRÁLYKISASSZONY

A SÁRKÁNY ÉS AZ ELÁTKOZOTT PARIPA

LI JI ÉS A KÍGYÓ

ÓRIÁSÖLŐ MARGARET

SZOMA, A MOSÓNŐ

A SZERELEM A SÖTÉTBEN IS LÁT

ALI ÉS A TENGERI HERCEGNŐ

ANYÓKA ÉS A RIZSGOMBÓC

KANÁRI KIRÁLYFI

LOKTANUR TALÁLMÁNYA

A FIÚ, AKI VISSZATÉRT AZ ALSÓ VILÁGBÓL

A TÁNCVERSENY

A TÖRPE

A DATOLYAFÁCSKA

NGOMBA LÉGBALLONJA

A BAMBURGH-I VÁR SÁRKÁNYA

AZ EBVÁRI KIRÁLYKISASSZONY

A VADLUDAK TAVA

RAMITOVIAMANDRENINI

AZ „ITT VAGYOK” GYŰRŰ

DIÓS KATA

AMARADÉVI HERCEGNŐ

HIIAKA ÉS AZ ERDEI SZELLEMEK

A HÁROM FELESÉG

A PASA OKOS LÁNYA

A FEKETE BOGRÁCS

A VADDISZNÓ

A STRASBOURGI KATEDRÁLIS ÉPÍTÉSE

A KALÓZ KIRÁLYLÁNY

A HALÁSZ ÉS A SELLŐ

GYAKORLAT TESZI A MESTERT

PARI HERCEGNŐ TÖRTÉNETE

A BAZSALIKOMLÁNY

VÉN RINGYRONGY

RONGYOSKA ÉS A BOSZORKÁNYOK

MINNE HERCEGNŐ

MALEI UTAZÁSA

UTÓSZÓ: MESÉK LÁNYOKNAK, MESÉK FIÚKNAK, MESÉK MINDENKINEK

FORRÁSOK

Élt egyszer egy Vatsagan nevű királyfi, aki mindennél jobban szeretett vadászni. Nap nap után messzire kalandozott a palotájától, és vadászkutyáin kívül csak hű szolgáját, Nazárt vitte magával. Történt egy napon, hogy ismeretlen faluba tévedtek. Magasan állt a nap, elfogyott a kulacsukból az innivaló, és a királyfi már szédült a szomjúságtól. Megállt a faluszéli kútnál, és a lányokhoz fordult, akik korsóikkal éppen akkor értek oda.

– Kérlek, adjatok egy korty vizet!

Az egyik lány, látva a jóképű vadászt, rögtön telemerítette hűs vízzel a korsóját, és már nyújtotta is – ám egy másik kikapta a kezéből, és tartalmát a földre öntötte. Vatsagan tátott szájjal nézte, ahogyan a korsót sietve újra megtöltötték, ám ugyanaz a lány megint kiöntötte, mintha csak kínozni akarná a szomjas vándort. Hatszor kellett végignéznie, ahogy a friss vizet felitta a poros föld, míg végül hetedszerre maga a különös lány töltötte meg a korsót, és nyújtotta át neki.

– Így fogadják nálatok a vendéget?! – morogta a királyfi, miután hosszan ivott a korsóból.

– Bocsáss meg, uram – felelte a lány –, de úgy fel voltál hevülve a naptól, hogy a kút jéghideg vize megártott volna neked. Csupán meg akartam várni, hogy lehűlj egy kicsit.

Vatsagan, csodálva a lány éles eszét, szóba elegyedett vele. Megtudta, hogy Anaitnak hívják, és egy falubeli pásztor lánya. Mire beesteledett, és a királyfi hazaindult, a szíve már csordultig volt szerelemmel Anait iránt. Elhatározta, hogy feleségül kéri.

A király és a királyné, Vatsagan szülei nem fogadták túlzott lelkesedéssel, hogy a fiuk egy pásztorlányt szeretne feleségül venni. A királyfi azonban láthatóan lángolt a szerelemtől, és nap nap után fogyott, emésztette magát, míg a szülei rá nem bólintottak, hogy megkérje Anait kezét. Elküldték Nazárt, hogy hozza el a menyasszonyt a falujából. Amikor azonban Nazár megérkezett a kis pásztorkunyhóhoz, Anaitot nem találta otthon.

– A tanítványaival van – mondta az apja büszkén. – Írni-olvasni tanítja a falubelieket. Foglalj helyet, kedves vendég, hamarosan itthon lesz.

Várakozás közben Nazár a kunyhó belsejét díszítő szőtteseket csodálta.

– Szerencsés ember, akinek ilyen gyönyörű szőtteseket készít a felesége! – jegyezte meg elismerően. Az öreg pásztor elmosolyodott a bajsza alatt.

– A feleségem már több mint tíz éve meghalt. A szőttesek mind a lányom munkái.

– Hát még a szövéshez is ilyen jól ért, nem csak az íráshoz? – ámult Nazár, és alig várta, hogy Anait hazaérkezzen. Amikor a lány végül belépett, a küldött kinyitotta a táskákat és ládákat, amiket magával hozott, és Anait lába elé halmozta Vatsagan ajándékait. A sok arany ékszer, drága ruha felett ékes szavakkal kérte meg a lány kezét a királyfi számára. Anait elgondolkodott.

– Mondd csak, mi a királyfi mestersége?

– Mestersége?… De hát ő a trónörökös!

– Igen, igen… de mégiscsak értenie kell valamihez.

– Az nem elég, ha az országot kormányozza?

– Sajnálom, de megfogadtam, hogy csak olyan férjet választok, akinek van mestersége. Vidd vissza a trónörökösnek az ajándékait! Mondd meg neki, hogy szívesen látom mint kérőt, amint kitanul valami mesterséget!

Nazár az ámulattól dadogva mesélte otthon Vatsagannak, hogy mit kér tőle a lány. A király és a királyné titokban örültek, hogy vége szakad a fiuk bolondos szerelmi történetének… ám nagy csodálatukra Vatsagan másnapra magához hívatta az udvar mesterembereit, kikérdezte őket a munkájukról, és hosszas beszélgetés után úgy döntött, megtanul aranybrokátot szőni. Attól a naptól fogva reggeltől estig gyakorolt egy egész éven keresztül, míg a tanítója ki nem jelentette, hogy immár a brokátszövés mestere. Akkor Vatsagan szépséges szőttest készített, és a kacskaringós minták közé szerelmi üzenetet rejtett. Ezt küldte el Anaitnak – és a lány ezúttal boldogan igent mondott a kérésére.

Vatsagan és Anait összeházasodtak, és nagy szerelemben éltek. Amikor a trónörökös öreg szülei meghaltak, Vatsaganból király lett, Anaitból pedig királyné. Sokáig békében kormányozták a birodalmukat. Csak az vetett árnyékot az uralkodásukra, hogy egy napon Vatsagan hűséges szolgája, Nazár eltűnt a palotából, és hiába kerestették hónapokon át, sehol sem akadtak a nyomára. Vatsagan meggyászolta Nazárt, és egyre azon tűnődött, vajon hogy veszhetett nyoma. Egy napon Anait királyné így szólt a férjéhez:

– Kedvesem, mint királynak, felelősséged a saját szemeddel látni, hogyan élnek az alattvalóid. Azt tanácsolom neked, indulj el, járd be a birodalmad, és győződj meg róla, hogy minden rendben megy! Hátha még Nazárt is megleled útközben. Amíg távol vagy, majd én kormányzok helyetted is.

Vatsagan tisztelte a feleségét, és adott a szavára. Másnap egyszerű kereskedőnek öltözött, és útnak indult, hogy bejárja az országát. Meghagyta Anaitnak, hogy húsz napon belül hazatér, addig ne aggódjon utána. Útközben meg-megállt, beszélgetett az emberekkel, kérdezte őket, hogyan élnek. Városról városra vándorolva egyre messzebb került a palotától… mígnem egy nap rablók támadtak rá az úton. Lerángatták a lováról, elvették mindenét, kardot szegeztek a torkának, és megkérdezték, ért-e valami mesterséghez.

– Értek! – felelte rémülten a király. – Csodás aranybrokátot tudok szőni!

A rablók vezérének felcsillant a szeme. Mennyi pénzt keresnek majd az aranybrokáttal! Vatsagant az erdő mélyén egy rejtett barlangba hurcolták, ahol sok más, csonttá fogyott rabszolga is dolgozott már a sötétben, ki-ki a maga mesterségén. A rablók kereskedőnek öltözve jó pénzért eladták a foglyok által készített dolgokat. Vatsagant is a falhoz láncolták, szövőszéket és fonalat kerítettek neki, és ráparancsoltak, hogy dolgozzon.

Vatsagan megállás nélkül szőtt. Száraz kenyeret kapott enni, és ha megállt a munkában, megverték. Lesoványodott, fájt a háta, és kivörösödött a szeme a lámpások pislákoló fényétől. Egy napon aztán a félhomályban egy másik, csonttá fogyott rabot pillantott meg – és megdöbbenve ismerte fel benne régen elveszettnek hitt szolgáját, Nazárt. Alig néhány szót tudtak váltani, de abból rögtön kiderült, hogy Nazár már hónapok óta a rablók fogságában sínylődik, és csak azért nem végeztek vele, mert ő is értett a szövéshez annyit, amennyit a királyfi mellett megtanult. Vatsagan, felbátorodva azon, hogy hű barátja életben van, elkezdett tervet kovácsolni a szabadulásra.

Olyan brokáton kezdett dolgozni, amilyen szépet még soha senki nem látott azelőtt. Aranyszállal szőtte át, kacskaringós mintákat dolgozott bele, és a minták közé rejtett üzenetet szőtt, mint egykor régen, amikor megkérte Anait kezét: olyan üzenetet, amit csak a királyné tudott elolvasni, és senki más. Amikor a káprázatos brokát elkészült, Vatsagan alázatosan átadta az egyik rablónak.

– Uram, ez a brokát értékesebb, mint bármi, amit valaha szőttem. Ha igazán jó árat akarsz kapni érte, olyasvalakinek kell eladnod, aki felismeri az értékét. Vidd el Anait királynénak, és hidd el, busásan megfizet érte!

A rabló rögtön a királyi udvarba sietett a brokáttal. Anait, aki már hetek óta nem kapott hírt a férjéről, aggódott, hogy valami baja eshetett. Először nem is akarta fogadni a kereskedőt, de az csak erősködött, hogy különlegesen értékes brokát van a birtokában, így végül a királyné lemondóan intett, hogy vezessék be. Amint a lába elé terítették a szőttest, Anait meglátta benne a férje keze munkáját és a mintákban a rejtett üzenetet, melyben Vatsagan elmesélte, hol tartják fogva. Azonnal felderült az arca, majd villámló szemekkel fordult a rabló felé. Megparancsolta, hogy vessék tömlöcbe, és fegyverbe rendelte a katonáit.

Anait maga is páncélt, kardot öltött, lóra ült, és a serege élén indult az erdőbe. Vatsagan üzenetének segítségével hamarosan rábukkantak a rablók rejtekhelyére; a barlang súlyos kapuját betörték, a rablókat leteperték és vasra verték. Vatsagan, Nazár és a többi rabszolga egymást támogatva, pislogva tántorgott ki a napfényre, ahol Anait lába elé borultak.

– Köszönjük, felséges királyné, hogy megmentettél minket! – hálálkodtak a megszabadított mesterek, akik oly sokáig dolgoztak a barlang sötétjében.

– Áldott a nap, amelyen megmentetted az életünket! – mondta Nazár a könnyeit törölgetve. Vatsagan mosolyogva rázta a fejét:

– Anait királyné nem ma mentett meg minket, jó emberek, hanem évekkel ezelőtt. Azon a napon, amikor megkérdezte, milyen mesterséghez értek!

A királyi pár hazatért a palotájába, és még nagyon sokáig uralkodtak a birodalmuk felett békességben és boldogságban.

Történt egyszer, hogy három jóbarát: Pedro, Juan és Pablo találkozott egy keresztútnál. Ahogy beszélgettek, Pedro egyszer csak így szólt:

– Miért nem indulunk el mindhárman szerencsét próbálni? Itt a városban soha semmi érdekes nem történik. Válasszunk mindannyian egy-egy utat, lássunk világot, és hazafelé jövet találkozzunk ugyanitt! Aki először ér vissza, várja meg a többieket!

Ebben meg is egyeztek, elbúcsúztak egymástól, és mindhárman útnak indultak. Pedro a jobb oldali utat választotta. Három hónapig vándorolt hegyeken, völgyeken át, míg egy öregemberrel nem találkozott, aki enni kért tőle. Pedro jó szívvel megosztotta maradék útravalóját az öreggel. Leültek falatozni, közben beszélgettek, és amikor végül elbúcsúztak egymástól, az öregember egy szőnyeget ajándékozott Pedrónak.

– Egyszerű szőnyegnek tűnhet, de csodálatos képessége van – árulta el bizalmasan. – Aki ráül, az egy szempillantás alatt ott teremhet, ahol csak akar!

Pedro megköszönte az ajándékot, barangolt még egy kicsit a világban, aztán felült a csodás szőnyegre, és visszarepült a keresztúthoz.

Juan a bal oldali utat választotta. Három és fél hónapnyi vándorlás után ő is találkozott egy öregemberrel, aki enni kért tőle. A legény jó szívvel megosztotta az öreggel a vacsoráját. A koldus cserébe egy könyvet nyújtott át neki:

– Csodás tulajdonsága van ám ennek a könyvnek! Ha kinyitod, kiolvashatsz belőle mindent, ami éppen történik a világon.

Juan megköszönte az ajándékot, és boldogan indult vele hazafelé. A keresztúton találkozott Pedróval, és együtt várakoztak tovább.

Pablo a középső úton indult el. Négy hónapnyi vándorlás után ő is találkozott egy öregemberrel, aki enni kért tőle, és ő is jó szívvel megosztotta vele az elemózsiáját. Amikor befejezték a falatozást, az öreg egy elefántcsont csövecskét ajándékozott neki.

– Különleges tulajdonsága van ennek a kincsnek! Ha belefújsz rajta keresztül valakinek az orrába, aki beteg, vagy akár haldoklik, a csövecske ereje azonnal meggyógyítja, mintha soha semmi baja nem lett volna.

Pablo megköszönte a csodás ajándékot, és ő is elindult hazafelé. A keresztútnál találkozott Pedróval és Juannal. Boldogan üdvözölték egymást, és megmutatták, ki mit szerzett az útja során. Juan kinyitotta a könyvét, és kiolvasta belőle, hogy egy távoli királyságban haldoklik egy királykisasszony. A könyv azt is elárulta, hogy ha valaki meggyógyítja a lányt, azt a király örökösévé fogadja, és hozzáadja a királykisasszonyt feleségül. Pedro ezt hallva előkapta a csodás szőnyeget, mindhárman ráültek, és hipp-hopp, ott termettek a palotánál. Jelentették, hogy jöttek meggyógyítani a királykisasszonyt, mire az őrök azonnal a betegszobába kísérték őket. Az ágyban ott hevert a lány, halálos sápadtan. Pablo odahajolt hozzá, az elefántcsont csövecskén keresztül belefújt az orrába, mire a lány szeme felpattant, az arca kipirult, és a szája mosolyra nyílt, mintha soha semmi baja sem lett volna. Azonnal kérette a ruháit, hogy felkelhessen az ágyból.

Amíg a királykisasszony öltözködött, a három vándor a király elé járult a jó hírrel. Elmesélték, hogyan tudták meg, hogy a királykisasszony beteg, hogyan érkeztek a palotába, és hogyan ment végbe a csodás gyógyulás. A király elgondolkodott:

– Hiába van Juannak csodás könyve; ha Pedro nem repíti ide, és Pablo nem hozza el a csövecskét, a könyv tudása semmit sem ért volna. Hiába van Pedrónak repülő szőnyege; ha nincs Juan, aki észreveszi a bajt, és Pablo, aki meggyógyítja, akkor feleslegesen jött volna. Hiába van Pablónak gyógyító varázseszköze; Juan nélkül nem tudta volna, hogy valaki gyógyításra szorul, és Pedro nélkül nem ért volna ide időben… Mindhármatoknak egyforma szerepe volt abban, hogy a lányom meggyógyult. Ez alapján nem dönthetem el, melyikőtök legyen az örökösöm. Újabb próbát hirdetek tehát: mindegyikőtök kap egy íjat és egy nyílvesszőt. Kinn a kertemben nő egy banánfa, amely épp most hozott virágot. A banánfa szív alakú virága lesz az én lányom szívének jelképe. Amelyikőtök pont a közepén találja el a nyílvesszővel, azé lesz a lányom keze!

A három legény kiment a kertbe, és felkészültek a próbára. Pedro pont a közepén lőtte át a szív alakú virágot. Juan nyílvesszője ugyanott suhant át egy pillanattal később. Amikor azonban Pablóra került a sor, a legfiatalabb legény nem volt hajlandó kilőni a nyílvesszőt.

– Pablo, te nem akarod feleségül venni a lányomat?

– De igen, felség, mindennél jobban. De ha a virág tényleg a királykisasszony szívét jelképezi, akkor én bele nem lövök! Nem lenne szívem fájdalmat okozni neki, még akkor sem, ha elveszítem a próbát.

Ezt hallva a királykisasszony boldogan mosolyogva nyújtotta a kezét Pablónak.

– Hozzá szeretnék feleségül menni, édesapám! Most már tudom, hogy igazán szeret, és a világ minden kincséért sem bántana.

Azonnal meg is hirdették az esküvőt; Pablo és a királykisasszony attól fogva boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy király és egy királyné, akiknek nagyon sokáig nem született gyermekük, hiába imádkoztak érte mindennap. Amikor végül mégis kisfiúval áldották meg őket az égiek, a király boldogan hívatta az asztrológusait, hogy készítsék el a gyermek horoszkópját, és olvassák ki belőle, milyen jövő vár rá. Az asztrológusok számoltak, töprengtek, kémlelték a csillagokat, és végül borús tekintettel tértek vissza a király színe elé.

– Rossz hírünk van, felség! A csillagok üzenete egyértelmű: a királyfi húszéves korában, a születése napján és órájában meg kell házasodjon, és még ugyanabban az órában meg kell ölje a feleségét. Ha nem így tesz, az ifjú az óra végeztével rettenetes sárkánnyá változik!

A király és a királyné kétségbeesetten hallgatták a jóslatot. Választás előtt álltak, és az egyik lehetőség rosszabb volt, mint a másik: a fiuk vagy meggyilkolja a menyasszonyát, vagy szörnyeteggé változik! Telt, múlt az idő, repültek az évek. Amikor közeledett a királyfi születésnapja, a szülei nehéz szívvel elhatározták, hogy menyasszonyt szereznek a számára. Követeket küldtek Angliába, és megkérték az angol királynőt a fiuknak feleségül.

Az angol királynőnek volt egy varázslatos, beszélő paripája, aki a legjobb barátnője és bizalmasa is volt egyben. Amikor elújságolta neki, hogy eljegyezték egymást a királyfival, a paripa aggódva rázta a sörényét.

– Ne örülj a házasságnak! Nem árulták el a legsötétebb titkukat… – suttogta, és elmesélte, mit jósoltak az asztrológusok a királyfi születésekor. A királynő rémülten hallotta, hogy az esküvője napján a vőlegény merényletet tervez ellene.

– Egyet se búsulj! – biztatta a paripa. – Majd én megmentelek! Mondd azt a királyfinak, hogy az angol királynő nem ülhet hintóba az esküvője napján, hanem szokás szerint lovon kell a templomba mennie. Amikor aztán a patámmal kapálni kezdek, kapaszkodj erősen a sörényembe, és a többit bízd rám!

Így is történt. Az esküvő napján a királynő a paripa hátán vonult a templomhoz, a vőlegénye pedig hintóban. A menyasszony a hintó ablakán bepillantva látta, hogy a király és a királyné az órájukat figyelik. Amint elkongatta a harang a királyfi születésének óráját, a paripa a földet kezdte kapálni. A menyasszony abban a pillanatban erősen megkapaszkodott a sörényében, a paripa pedig huss! Elvágtatott a templomtól a szélnél is sebesebben. Amikor elmúlt a jóslat órája, a királyfi mindenki szeme láttára rettenetes, tűzokádó sárkánnyá változott. Menekült a király, a királyné és az esküvői vendégsereg, ki merre látott. A sárkány jó néhányat fel is falt közülük.

Az angol királynő addig vágtatott, amíg egy kis kunyhóhoz nem ért. Ott a paripa megállt, és azt tanácsolta neki, kopogtasson be, és cserélje el a ruháját. A szegény ember, aki a kunyhóban lakott, először nagyon elámult, hogy a szépséges asszony az ő koszos ruháit akarja, de amikor meglátta a gyöngyökkel, arannyal kivarrt esküvői ruhát, nem tiltakozott sokáig. A királynő férfiruhát öltött, kalap alá rejtette a haját, és ismét nyeregbe pattant. A paripa a szomszédos birodalomba repítette, és azt tanácsolta, keressen munkát a királyi udvarban. Mivel a királynő jóvágású legénynek tűnt, az uralkodó felfogadta az istállóba lovásznak.

Volt a királynak egy daliás legény fia, pont annyi idős, mint az angol királynő. Megakadt a szeme a szép arcú lovászfiún, és addig nézegette, míg gyanakodni kezdett, hogy valójában nem legény, hanem leány. A gyanúját elmondta az édesanyjának is.

– Bolondokat beszélsz, fiam! – legyintett a királyné.

– Márpedig szerintem az új lovászunk leány!

– Hát, ha leány, azt könnyen kiderítheted: hívd meg sétálni a palota kertjébe! Ha virágot szed, és bokrétába köti, akkor lány. Ha a szájába vesz egy szálat, akkor legény.

Másnap a királynő vidáman újságolta a paripájának, hogy a királyfi sétálni hívta a kertbe. A paripa rögtön gyanút fogott.

– Ha virágot szednétek, semmiképp se köss bokrétát belőle! Inkább végy a szádba néhányat!

A királynő hallgatott a tanácsra. Ahogy a kertben sétáltak a királyfival, rá sem hederített a legszebb virágokra, de néha lecsípett egyet-egyet, és elrágcsálta. A királyfi elmesélte az anyjának, hogyan járt a lovászfiúval.

– Mondom én, hogy legény! – felelte az anyja.

– Szerintem pedig akkor is leány!

– Hát, ha így hiszed, akkor próbálj ki valami mást: adj neki egy cipót, hogy vágja fel! Ha a mellkasához szorítja vágás közben, akkor leány, ha eltartja magától, akkor legény.

A királyfi másnap falatozni hívta a lovászt, és egy cipót meg egy kést nyomott a kezébe. A királynőt azonban a lova most is előre figyelmeztette, mit hogyan csináljon, így ő legényesen, könnyedén szelte meg a kenyeret.

– Márpedig akkor is leány! – toporzékolt aznap este a királyfi.

– Nincs mit tenni, fiam, ha így gondolod – felelte az anyja. – Tudod, mit? Hívd ki párbajra!

Így is történt. A királyfi párbajra hívta a lovászt. Az angol királynő kiválóan értett a kardforgatáshoz, és derekasan küzdött, ám végül egy óvatlan pillanatban a királyfinak mégis sikerült megszúrnia. Ahogy az orvosok ellátták a sérülését, fel kellett tépniük az ingét, és kiderült az igazság: a lovász leány. A királyfi azonnal feleségül kérte, és a királynő, akinek tetszett a legény, igent mondott.

Nagy pompával megtartották az esküvőt. A királynő elárulta a férjének, hogy ő Anglia uralkodója, és elmesélte azt is, hogyan menekült meg a gyilkos vőlegénytől. Boldogan éltek egy darabig együtt, amikor híre érkezett, hogy ellenség támadt az országra, és a királyfinak hadba kell vonulnia. A felesége annyira féltette az életét, hogy a saját beszélő paripáját küldte vele a háborúba. A paripa indulás előtt azt tanácsolta a gazdasszonyának, húzzon ki három szálat a sörényéből, és tépjen el egyet, ha segítségre lenne szüksége.

Amikor eljött az idő, az angol királynő ikreknek adott életet: szép, egészséges kislánynak és kisfiúnak. Az örömhírt azonnal levélben küldték a férje után a csatatérre. Igen ám, de a futár, aki a levelet vitte, pont azon az erdőn vágott át, ahol a rettenetes sárkány tanyázott. Amikor a szörnyeteg meglátta a küldöncöt, ráfújt, és mérges leheletével elkábította; aztán a tarisznyáját átkutatva megtalálta a levelet, és felismerte benne az egykori menyasszonya nevét. Gyorsan papírt fogott hát, és egy másik levelet hamisított: abban az ikrek születése helyett az állt, hogy a királynő két kutyakölyöknek adott életet. Mire a küldönc magához tért, a sárkány már nem volt sehol. A hamis levél célba ért. A királyfi döbbenten olvasta, hogy a felesége kutyakölyköket szült, de aztán erőt vett magán, és azt írta vissza, ha kutyakölykök, akkor is az ő gyermekei, vigyázzanak rájuk nagyon. Hazafelé menet azonban a küldönc ismét átvágott az erdőn, és a sárkány ismét meghamisította a levelet: azt írta benne, hogy a királynőt és a gyermekeit azonnal vessék máglyára, és égessék el a főtéren.

Az öreg király és királyné döbbenten olvasták a kegyetlen parancsot. Nem volt szívük ártani a menyüknek és az unokáiknak, így cselhez folyamodtak: a királynőt ellátták útravalóval, hajóra tették a gyermekeivel, és útjára bocsátották a tengeren – majd csináltattak három bábut, és azokat égették el a főtéren a fiuk parancsa szerint. Az emberek, akik rajongtak a királynőért, sírva nézték a máglyát, és bosszút esküdtek a királyfi ellen.

Időközben a királynő addig hajózott, amíg partot nem ért egy lakatlan szigeten. Ahogy sétált a gyermekeivel, egyszerre csak előtte termett a rettenetes sárkány! A királynő azt hitte, vége van, ám hirtelen eszébe jutott a három szál sörény, amit a paripájától kapott. Eltépte az elsőt, és abban a pillanatban sűrű tüskebozót tört elő a földből közte és a sárkány között; a szörnyeteg azonban addig dobálta magát, míg átvergődött a töviseken, és a királynő nyomába eredt. A királynő eltépte a második szálat is, mire széles, zúgó folyó támadt mögötte; a sárkány azonban a vízbe vetette magát, és átúszta a folyót. A harmadik szál nyomán lobogó lángok szökkentek a földből a magasba; a sárkány egy pillanatra visszahőkölt, ám a tűz sem tudta végleg megállítani. A királynő magához ölelte a gyermekeit, már azt hitte, minden veszve – amikor hirtelen nyerítést hallott, és elővágtatott a semmiből a varázslatos paripa!

A paripa szembeszállt a rettenetes sárkánnyal, és harcolni kezdtek. Eget-földet rengető küzdelem volt. A sárkány ordított, és tüzet okádott, a paripa pedig rúgta, harapta a bestiát, ahol csak érte. Végeláthatatlannak tűnő idő után a sárkány egyszerre csak összeesett, és a paripa utolsó rúgásától kilehelte a lelkét. A királynő boldogan borult hűséges hátasa nyakába – ám abban a pillanatban a paripa is élettelenül rogyott össze.

A megmenekülés öröme gyászra változott. A királynő keservesen megsiratta megmentőjét, legjobb barátnőjét. Amikor végre feltekintett, egy palotát pillantott meg a sziget közepén; a palota kapujában csoda szép, mosolygó hölgy állt, és neki integetett.

– Ki vagy te? És honnan került ide ez a palota? – kérdezte a királynő csodálkozva.

– Hát nem ismersz meg? Én voltam a paripád – felelte a hölgy. – Elátkoztak, hogy ló formájában éljek egészen addig, amíg meg nem ölök egy sárkányt. Amikor a sörényem szálait eltépted, megéreztem, hogy baj van, és rögtön idevágtattam a csatamezőről. A sárkány halálával megtört rajtam az átok, és visszanyerhettem eredeti alakomat!

Mindeközben a királyfi, akit a paripája magára hagyott a csatatéren, rájött, hogy odahaza történhetett valami. Rögtön visszatért a városba, ahol az emberek kiabálva fogadták:

– Gyilkos! Zsarnok!

A királyfi nem értette, miért haragszanak rá, és egyenesen a szüleihez sietett. Amikor elmesélték neki, hogyan cselekedtek, és megmutatták a levelet, a királyfi elsápadt:

– De hiszen ezt nem én írtam! Én sohasem parancsolnék ilyet!

Azonnal hívatták a tengerészeket, akik a királynőt a lakatlan szigetre szállították. A királyfi kikérdezte őket, majd parancsot adott, hogy húzzák fel a vitorlákat, és vigyék őt is ugyanoda. Partra szállva a halott sárkányt és paripát pillantotta meg először; kétségbeesve kiabált a felesége után, amíg választ nem kapott a közeli palotából.

Nagy volt az öröm, amikor a család ismét egymásra talált! A királyfi sírva ölelte a feleségét és a gyermekeit, és elmesélte, mi történt. A hölgy, aki előtte paripa volt, elmondta, hogy a sárkány hamisította meg a leveleket. A királyfi őt is magához ölelte, és ezerszer megköszönte, hogy megmentette a családját. Mindannyian együtt tértek vissza az otthonukba – és attól a naptól fogva boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Történt egyszer régen, hogy a kínai Fucsien tartományra nagy szerencsétlenség szakadt: a hegyek között felbukkant egy hatalmas, irtózatos kígyó, és pusztítani kezdte az állatokat, embereket. Mindenki menekült és rettegett. A kígyó megjelent a tartomány elöljáróinak álmukban, és közölte velük a követelését: minden évben egyszer, a nyolcadik holdhónap nyolcadik napján áldozzanak fel neki egy tizenkét-tizenhárom éves lányt, különben elpusztítja az egész tartományt. Másnap reggel az elöljárók hosszas tanácskozásra gyűltek össze, és végül nehéz szívvel úgy döntöttek, megadják a szörnyetegnek, amit követel.

Kilenc éven keresztül úgy történt minden, ahogy elrendelték: a nyolcadik holdhónap nyolcadik napján mindig kiválasztottak egy hajadont a szolgák és a börtönbe zárt bűnözők lányai közül, és odavetették a kígyónak. A lányt a szörnyeteg felfalta, a családja megsiratta, és a tartomány egy újabb évig törékeny, szorongó békében élhetett.

Amikor eljött a tizedik év, váratlan dolog történt: beállított az elöljárói palotába egy lány, és önként jelentkezett áldozatnak. A bátor hajadont Li Jinek hívták, és egy szegény család hatodik gyermeke volt, fiútestvérek nélkül. Néhány nappal korábban ő maga határozta el, hogy feláldozza magát.

– Édesanyám, édesapám! Nincs fiútestvérem, és én vagyok a legkisebb mindannyiunk közül. Hozományra nincs pénzünk, csak még egy éhes szájat jelentek, akit etetni kell. Engedjetek el, hadd áldozzam fel magam a kígyónak! Tudom, hogy az elöljárók busásan megfizetnek titeket érte. Legalább így hadd legyek hasznos a számotokra!

Li Ji édesapja és édesanyja elszörnyedve hallgatták a lányukat, és azonnal nemet mondtak a kérésére. Hallani sem akartak róla, hogy az egyik gyermekük, a szívük gyümölcse, a szemük fénye önként menjen a halálba! Magukhoz ölelték a lányt, úgy könyörögtek neki, mondjon le a tervéről. Li Ji azonban hajthatatlan maradt. Még aznap éjjel megszökött otthonról, és a főváros felé vette az irányt.

Igen ám, de a bátor lánynak esze ágában sem volt a halálba rohanni. Magával vitte hűséges kiskutyáját, akivel sokat vadásztak kígyókra és nyulakra a hegyek között. Amikor az elöljárók elé állt, két feltételt támasztott az áldozatért cserébe: azt, hogy a családjának bőséges pénzjutalmat adjanak, és hogy bocsássanak a rendelkezésére egy éles kardot. Mindkét kérése teljesült. Az elöljárók azt hitték, a kardot maga ellen akarja fordítani, hogy ne élve falja majd fel a rettenetes szörnyeteg.

Li Ji azonban más tervet forralt. Mielőtt elindult volna a hegyekbe a kígyó barlangjához, szerzett egy kosár rizsgombócot, és minden darabot alaposan bekent illatos malátacukorral. Amikor a barlanghoz ért, a gombócokat letette a földre, hátrahúzódott és várt. A kígyó hamarosan megszimatolta az édesség illatát, és előcsúszott a rejtekhelyéről. Amint lehajtotta a fejét, hogy felfalja a gombócokat, Li Ji kivont karddal, bősz csatakiáltással rontott elő, és vágni, kaszabolni kezdte a szörnyeteget, ahol csak érte. A bátor kiskutya a gazdájával együtt támadott a fenevadra, harapta, karmolta, marcangolta. Ketten együtt, hatalmas küzdelem és nem kevés sebesülés árán, sikeresen legyőzték a kígyót. Amikor a szörnyeteg kilehelte a lelkét, Li Ji az éles karddal miszlikbe aprította.

Miután a harc véget ért, Li Ji beóvakodott a kígyó barlangjába, és megtalálta ott az előző kilenc áldozat csontjait. Tisztelettel összeszedte őket, és így sóhajtott fel:

– Szegénykék! Nem tudtatok harcolni, és a kígyó lakomájává váltatok. Milyen szomorú!

Li Ji diadalmasan tért vissza a városba, és jelentette, hogy a szörnyeteg elpusztult. Az emberek meghatottan temették el az áldozatok csontjait, és nagy ünnepséget rendeztek a hős lány tiszteletére. Futótűzként terjedt a hír, hogy ki volt az, aki legyőzte a kígyót, míg végül a lány bátorságának híre a Jüe fejedelemség uralkodójának fülébe is eljutott. Az uralkodó magához hívatta, és annyira megtetszettek egymásnak, hogy nem sokkal később össze is házasodtak. Li Ji bölcsen, igazságosan uralkodott a férje oldalán – és attól fogva nem merészkedtek szörnyek a birodalomnak a közelébe sem.

Élt egyszer régen egy messzi keleti birodalomban egy királyfi, akit Simonnak hívtak. Egy nap elhatározta, hogy Írország földjére utazik világot látni, szerencsét próbálni, kitanulni a kereskedők mesterségét. Ahogy partra szállt egy kikötőben, egy tűzrőlpattant, csinos lánnyal találkozott, aki Margaretként mutatkozott be.

– Végy fel a hajódra, királyfi, és vigyél magaddal! – kérte Margaret, akinek megtetszett a daliás legény, de még inkább a messzi földről érkezett vitorlás, és a nyílt tengeri kalandok gondolata. Simon azonban csak a fejét rázta.

– Hogy vehetnék fel a hajómra egy ismeretlen hajadont? Hiszen nekem feleségem van! – tiltakozott. Simon fiatal volt még, de apja, a király korán menyasszonyt szerzett neki, egy nagy hozományú hercegnőt a szomszédos királyságból. Mégis, tetszett Margaret a királyfinak, és a lány addig-addig könyörgött, hogy szeretne világot látni, messzi földekre utazni, míg végül Simon megengedte neki, hogy felszálljon a hajóra. Együtt utaztak tovább; egy másik ír kikötőben remek ír marhahúst vásároltak, és a rakománnyal együtt a keleti királyság felé vették az irányt. Igen ám, de alig értek a nyílt tengerre, amikor tajtékzani kezdett a víz, és kiemelte belőle a fejét egy rettenetes sárkánykígyó.

– Vessétek ide nekem az írországi utazót, aki a fedélzeten van! – ordította. Minden matróz ereiben megfagyott a vér, de Simon királyfi gyorsan válaszolt:

– Nincs ír ember a fedélzeten, ez egy keleti hajó! De ír marhahús a rakományunk, azt megkaphatod, ha szeretnéd.

– Hát akkor vessétek ide az ír húst, de azonnal! – parancsolta a kígyó. Simon királyfi erre kidobatta a tengerészekkel az ír marhahús negyedét, és a szörnyeteg elmerült vele a habokban. Másnap reggel azonban megint felbukkant, elállta a hajó útját, és ír húst követelt. Megkapta a marhahús második negyedét is. Harmadnap reggel a harmadikat, negyedik reggel a negyediket, míg végül elfogyott a teljes rakomány. A következő reggelen a kígyó ismét rárontott a hajóra.

– Vessétek nekem ide az ír húst!

– Nincs több hús, mindet felfaltad! – felelte Simon.

– Akkor vessétek ide nekem az ír utazót! Tudom, hogy a hajón rejtőzik, ne tagadjátok! Eddig is tudtam, de hagytam, hogy etessetek a marhahússal. De ha nem adjátok az utazót most azonnal, akkor felfallak titeket hajóstul, mindenestül!

A királyfi tiltakozni próbált, de ezeket a szavakat hallva megjelent Margaret a fedélzeten, és a kígyó szemébe nézett. A szörnyeteg kitátotta a száját, és kivillantotta hatalmas agyarait, amikkel a hajót könnyedén kettéroppanthatta volna.

– Nem hagyom, hogy mindenki miattam pusztuljon el! – jelentette ki Margaret határozottan. – Inkább faljon fel engem a szörnyeteg! Adjatok egy csónakot, eresszetek le a vízre, és meneküljetek!

– Nincs más módja, hogy megmeneküljünk? – tördelte a kezét a királyfi.

– Nincs. Adj egy csónakot, és imádkozzatok értem!