Kollár Betti: Álmomban megleltelek

Copyright © 2022 by Kollár Betti

ISBN: 978-963-598-037-6 (epub)

ISBN: 978-963-598-038-3 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Minden fiatalnak és felnőttnek,

akinek elváltak a szülei, és ez megviselte őt.

Ugyan az időben utazni még nem vagyunk képesek,
de változást előidézni bármikor.

ELŐSZÓ

Létezik egy kötelék.

Nem látható, nem hallható és nem is tapintható. Csak érezni lehet.

Meglátod azt a bizonyos valakit, és hirtelen az egész testedet átjárja a bizsergés. Mintha képtelen lennél elfordítani a fejed, a tekinteted rátapad. Még a nevét sem tudod, de máris úgy vonz magához, akár egy mágnes. Mintha csak egy láthatatlan erő döntene helyetted.

Nincs beleszólásod.

Nincs ráhatásod.

De valójában nincs ellenvetésed sem.

És ez a láthatatlan erő nem a sors, nem Isten és még csak nem is az időutazás.

Hanem a szerelem.

Nem vele lesz a legkönnyebb.

Nem vele lesz a leggondtalanabb.

De vele leszel a legboldogabb.

ELSŐ IDŐKÖZ

1. FEJEZET

Hivatalosan is egy csődtömeg vagyok.

Oké, természetesen lehetne ennél rosszabb is, mondjuk ha haldokolnék, vagy ha a globális felmelegedés hatására a kikötőváros, ahol élek, már ma víz alá kerülne. De csak mert nem hánykolódom a nyílt óceánon, ami bekebelezte az otthonomat, még nem érzem jobban magam. Az jár a fejemben, hogy kész, vége: szétcsúszott az életem.

Persze, ez nem igaz. Az óceánon hánykolódni igenis rosszabb lenne. Csakhogy jelen pillanatban ez cseppet sem vigasztal. Fáradtan és kimerülten ülök le az egyetem parkjában a padra, és a kezembe temetem az arcom. Ezt jól elszúrtam. Megint.

Azt hiszem, sokkal jobban zavar az újabb bukás, mint a tény, hogy mivel lekéstem a mesterszóbelit, tuti nem fognak felvenni. Amúgy sem akartam annyira elvégezni a következő két évet, mert nem vagyok sem motivált, sem elszánt a szociológiára. Az egész felvételi inkább egy utolsó lehetőségként lebegett a szemem előtt, amibe kapaszkodhatok, amivel bizonyíthatok, de elhivatottságról itt szó sem esett.

Már az alapképzést sem itt kellett volna megcsinálnom. Elég tökösnek kellett volna lennem évekkel ezelőtt, talpra állni a fájdalmak ellenére, és befejezni a pszichológia szakra való átjelentkezést. De nem voltam.

Hosszú, hullámos vörösesbarna hajamat a csuklómon felejtett hajgumival lófarokba fogom. Fehér blúzom alsó részével megtörlöm átlátszó műanyag keretes szemüvegemet, majd visszateszem a szememre. Beletúrok a táskámba és a cigisdobozom után kutatok. Kiveszek belőle egy szálat, aztán a számhoz emelem és rágyújtok. A vékony fehér papír rögtön felizzik, ezért mélyen beleszívok és benntartom a levegőt, hogy átjárjon a kellemes bizsergés.

Egyértelműen én viseltem a legrosszabbul a szüleim három évvel ezelőtti válását. Miután egy hosszasabb huzavonát követően anya elköltözött, és nem sokkal később eladtuk a kertvárosi családi házunkat, én beköltöztem a belvárosba egyedül, egy panelház hatodik emeleti kis lakásába.

Nem az volt a baj, hogy különköltöztem a szüleimtől, hiszen két évvel ezelőtt, 21 évesen voltaképpen megértem rá, hogy magam mögött hagyjam a családi fészket. Azonban ez nem egy függetlenedésre vágyó fiatal lány elhatározása volt, hanem sokkal inkább egy kényszer, aminek engedelmeskedtem.

Biztos vagyok benne, hogy sokan nőnek fel azzal az egészséges és biztonságot adó meggyőződéssel, hogy a szüleik szeretik egymást és örökké együtt lesznek. Még ha néhány közeli barátunk szülei szét is mennek, nincs okunk az aggodalomra, mert váltig hisszük, hogy a mi családunkban ez nem fog előfordulni.

Én így töltöttem el a gyerekkoromat, és hiszem, hogy egy gyermeknek pontosan ilyen biztonságot adó érzéssel kell felnőnie. Nem születtek tesóim, ezért a szüleimmel hárman alkottunk családot. Kirándulni jártunk márciusban és októberben, péntekenként filmklubot tartottunk és januárban sátorozni mentünk.

Nyolcéves voltam, amikor bemutatták az Elvitte a víz című amerikai–angol animációs filmet. Szerelem volt első látásra. Úgy képzeltem, hogy a vörös hajammal tiszta olyan vagyok, mint Rita. Bátor kalandor, tele lelkesedéssel és megvalósítandó álmokkal. És biztos voltam benne, hogy a világban valahol rám is vár egy Roddy, akivel leélhetem az életemet. A házunkat Rita hajója után rendszeresen Jammy Dodgernek hívtam, és mindenem megvolt, kivéve az a nagycsalád, amiben Ritának része lehetett. Ráadásul míg élt a macskánk, Murray, addig vele is tudtam játszani, bár értelemszerűen nem ő volt a legjobb Le Béka, de hát mit izgatja ez egy nyolcévest? Szerettem volna testvéreket, de nem panaszkodtam, mert anya és apa rengeteget foglalkozott velem, és sosem éreztem, hogy magányos lennék.

Harmadéves voltam a gimiben, mikor először éreztem, hogy valami nem oké a szüleim között, de igazából fel sem fogtam a dolgot. Az azt követő nyáron leültettek, beszélgettünk egy nagyot, de megnyugtattak, hogy járnak párterápiára és dolgoznak a kapcsolatukon. Azt gondoltam, nincs itt semmi vész, majd megoldják.

Aztán jött az utolsó évem, a szalagavató, a nagy hajtás, az érettségi, majd az egyetem és vele együtt a vadonatúj élmények, izgalmak. Nem figyeltem eléggé a szüleimre, teljesen lekötött mindaz, ami velem történt. Csak saját magammal törődtem.

Persze nem csupán erről volt szó. Féltem is foglalkozni a problémával. És a félelem meg a gondoktól való szándékos elhatárolódás eltávolított a szüleimtől is, aminek eredményeképp nagyon rosszul reagáltam a válás tényére, és még csak megosztani sem tudtam velük az érzéseimet.

Lelkileg borzasztóan megviselt az egész, amire rátett egy lapáttal a házeladás. Odalett a Jammy Dodger, a kék falú szobám, az én biztonságot adó menedékem. Úgy éltem meg az egészet, hogy a családom széthullásával együtt minden, amit biztos pontnak éreztem az életemben, eltűnt.

A szüleim a válás kimondását követően nem sokkal új családot alapítottak, és alapvetően egészséges, de számomra gyors tempóban továbbléptek. Én pedig, aki eleve rosszul viseli a változásokat, egy idő után egyáltalán nem próbáltam megbirkózni a történtekkel és a bennem kavargó érzésekkel.

Össze kellett volna kapnom magam. Nyíltan beszélni anyával és apával arról, hogy mi játszódik le bennem, hogy úgy érzem, kicsúszik a lábam alól a talaj. A barátaimhoz fordulni a gondjaimmal, segítséget kérni és tudatosan arra törekedni, hogy még ha lassú tempóban is, de sikerüljön feldolgozni a történteket. Igen, ezt kellett volna tennem, de mégsem tettem. Egyiket sem.

Helyette azt az utat választottam, hogy belesüppedek a szenvedésbe és a csendes siránkozásba. Először elhagytam a családomat, utána a barátaimat, majd végül magamat is. Onnantól kezdve pedig sorban érkeztek a gondok, és úgy dőlt el körülöttem minden, akár egy hosszú sor dominó: egy csomó vizsgán megbuktam, csúsztam másfél évet az egyetemi tanulmányaimmal, felhagytam a szenvedélyemmel, a futással, rászoktam a dohányzásra és most pedig lekéstem a mesterre való felvételhez szükséges szóbeli meghallgatást.

Ráérősen előhúzom a telefonomat a táskámból, és ötös alakban végigvezetem a mutatóujjamat a pöttyökön. Azóta ez a feloldó mintám, mióta csak van olyan telefonom, amin be lehet ilyet állítani. A barátaim már a gimiben is jót derültek rajta, hogy mindenki ismeri a biztonsági záram, és lényegében nincs is semmi értelme. Én persze mindig azzal érveltem, hogy semmi rejtegetnivalóm nincs, és csupán azért van szükségem feloldó mintára, hogy a fenekem ne tárcsázzon kedvére akárkit, míg a telefonom a farzsebemben pihen.

Megnyitom a TikTokot és sorban pörgetem a videókat, de egyik sem köt le igazán. Nem is ezért csinálom. Nem más ez, mint egyszerű pótcselekvés, aminek segítségével könnyedén elterelhetem a gondolataimat, hogy ne kelljen magammal meg a problémáimmal foglalkoznom. Nem akarok azon agyalni, hogy miután három helyett nekem öt évbe telik megszereznem az alapdiplomát, most még a szóbelit is lekéstem. Jó, az is igaz, hogy egyedül a szakdolgozatom nem készült el az előző fél év végére, és ezért nem tudtam záróvizsgázni, így lényegében csak ezek pótlása tolódott el erre a félévre. De azt leszámítva, hogy ez egy hangzatos mentség, nem érzem tőle jobban magam. Olyan, mintha nem lennék képes semmire. Egy nagy csalódás vagyok.

Egy Facebook-értesítés kúszik a kijelzőmre.

A felső kisablakban megjelenő szöveg szerint Tiffany Sandford bejegyzést tett közzé a 12. A = KirÁlysÁg! csoportban. „Ötéves érettségi találkozó” – hirdeti az esemény címe, melynek időpontját február elejére tűzték ki. Hogy miért kezdték el máris szervezni, azt nem tudom.

Azt viszont tudom, hogy még csak október van, és erre a legfőbb bizonyíték a nappali 35 fok. Úgy érzem, menten meggyulladok az elegáns fehér blúzomban, de elfelejtettem váltás ruhát hozni.

Port Rellvic, a mi gyönyörű kikötővárosunk trópusi éghajlatú, itt nincs négy évszak, de még kettő se igazán. A nappali hőmérséklet egész évben 30 és 35 fok között ingadozik, éjszakánként lecsökken 25-re, és csak júliusban és augusztusban süllyed 20 körülre. Ami azt illeti, a magam 23 évével még sosem láttam hőmérőn egyessel kezdődő fokot. Leszámítva azt a nyarat a nagymamámnál, mikor elromlott a teraszra kitett harmincéves hőmérője és azt akarta elhitetni velünk októberben, az egyik legmelegebb hónapban, hogy csupán 11 fok van odakint.

Két ujjammal a halántékomat masszírozom, és az esemény leírásában szereplő, „szeretnénk, ha mindenki fixen el tudna jönni, ezért gondoltunk rá, hogy ilyen hamar nekikezdünk a szervezésnek” indoklást olvasom. Próbálok tárgyilagos maradni, de igazság szerint rosszul érint, hogy ennek pont ma kellett megjelennie.

Az érettségi találkozó minden évben megrendezésre került, az osztálytársaink által szervezett csomó másik programmal egyetemben, de már évek óta nem vettem részt egyiken sem. Sőt, ami azt illeti, igyekeztem tudomást sem venni róluk. Ha csak a régi baráti társaságunkra gondolok, vagy az összejövetelekre, amikre nem járok, összeszorul a szívem. Nem arról van szó, hogy nem szeretnék elmenni, sokkal inkább arról, hogy nem merek. Én voltam az, aki szó nélkül kivált a társaságból, és az is, aki aztán hónapokig nem adott életjelt magáról.

Alexis üzenete: Hogy ment a felvételi?!

Szándékosan nem nyitom meg, hanem fürgén eltüntetem a kijelzőről Alexis óceánparton készült napszemüveges, mosolygós profilképpel ellátott chatfejét. Nehezemre esik beszámolni neki a legújabb kudarcomról.

Alexis a legjobb barátnőm, sőt, ha igazán őszinte akarok lenni, ő az egyetlen barátnőm. Az utóbbi években, miután elhagytam a gimis baráti társaságunkat, ő volt az egyetlen, aki végig kitartott és kiállt mellettem. Márpedig azoknak a legnehezebb beszámolni a bukásainkról és a saját hibáinkból fakadó kudarcainkról, akiket a legjobban szeretünk. Baromi nehéz látni a sajnálatot a szemükben, hiszen ők bíztak és hittek bennünk, mi pedig megint csalódást okoztunk. Még ha azt mondják, hogy így is szeretnek és továbbra is támogatni fognak, egy kicsit azért mindig lemondanak rólunk.

Lezárom a telefonom kijelzőjét és elnyomom a cigimet, a csikket pedig a pad melletti kukába hajítom. A táskámból ezúttal a kókusz- és hibiszkuszvirág-illatú parfümömet veszem elő és befújom vele a kezemet. Utálom a cigi szagát a bőrömön. Kiráz tőle a hideg.

Ironikus, hogy egy dohányzó embernek ilyen hóbortja van, az már biztos.

2. FEJEZET

A befuccsolt szóbeli után két hónappal, decemberben sikeresen leadom a szakdolgozatomat, és valahogy teljesítem az államvizsgát is, így januárban átvehetem a diplomámat. Nem megyek el a diplomaosztóra. Nem hívom meg a családomat, nem húzok talárt, csak elbattyogok az egyetemre és átveszem az ügyintézőktől az oklevelet az iratokkal.

Hétköznap és szombatonként a munkahelyemen, a Visszhang nevű könyvesbolt-kávézóban dolgozom. Az újonnan érkezett könyveket rendezgetem, takarítok, kávét főzök és kiszolgálom a vevőket. Most, hogy már nincs egyetem, nemcsak rész-, hanem teljes munkaidőben itt vagyok, így egyedül viszem a boltot a főnököm segítségével. Hétfőn, kedden és csütörtökön fixen én nyitok és veszem át a péksütemény-szállítmányt meg a szerződött kiadók által kipostázott könyveket, ugyanis Mr. Parsamyan, a Visszhang tulajdonosa ezeken a napokon reggeli kezelésekre jár. Nem árulja el, és nincs is semmi közöm hozzá, de gyakran nem lép ki az e-mail-fiókjából a pultban lévő számítógépen. Távol álljon tőlem a mások életében való vájkálódás, de nem sokat tehettem, mikor megnyitottam a leveleket, hogy lássam, mikor érkeznek az új Elle Kennedy-példányok (igen, újabban azok a könyvek hódítanak a piacon, amelyek borítóján félmeztelen pasik ejtőznek, és elnézve azokat a testeket, végül is értem én, hogy miért), és a felső sorban a Szent Anna klinika nevét olvastam, időpont-egyeztetésre való felhívással. Nagybetűkkel. Képtelenség lett volna nem észrevenni.

Mr. Parsamyan mindentől függetlenül jól néz ki. Van vagy 185 centi és ugyan elég vékony, de ez alkati adottság, és nem a betegségének következménye. Szőke haja már őszülőfélben van, az arca mindig határozott és kiegyensúlyozott. És állíthatom, hogy remek főnök. Precíz és szigorú. Olyan, akinek komplett elképzelése van mindenről a boltjával kapcsolatban, és ez az, amit én speciel kifejezetten kedvelek benne. Nem kell kitalálnom, mit akar vagy mire vágyik, csak megmondja, mi hogy legyen, én pedig tartom magamat az elképzeléseihez.

Január második felének egyik 30 fokos estéjén, a ventilátorom elé helyezkedve, felhúzott lábakkal ülök a kanapén és A Winx Saga frissen megjelent évadát nézem, mert Alexis tudni szeretné, vajon ő-e az egyetlen, aki nem érti, mi ez a felhajtás a sorozat körül. Egyik pillanatban még az öt tündér csajszi sejtelmes és rejtelmes akciózását követem nyomon (már persze ha jól értem, hogy mi történik), a következőben pedig már kezemben a telefonom, és ujjaim önkéntelenül is az osztálytalálkozó eseményének felületére tévednek.

Lassan végigpörgetem, hogy kik jeleztek vissza, és egyes emberek részvétele még inkább visszatart attól, hogy elmenjek, míg másoké ösztönzőleg hat rám. De igazából az egész nem arról szól, hogy ők ijesztenek el, sokkal inkább saját magam és a gondolat, hogy szembe kell néznem velük és azzal, hogy mennyire hiányoznak.

Szerettem a középiskolát és egyenesen imádtam azt a négy évet, amíg odajártunk. Úgy éreztem, hogy még ha nem is mi voltunk a földkerekség legösszetartóbb osztályközössége, a termünkben mindig jó hangulat uralkodott. És csak mert idegtépő volt néha a matek vagy a fizika, mindig lehetett legalább halkan sugdolózni vagy egy messze ülő, de remek dobótechnikájú baráttal levelezni. Ráadásul az olyan dupla órák, mint az életvitel, a zene és a művészet, kifejezetten kellemes felüdülést biztosítottak a humán és reálórák forgatagában. A klubtevékenységekről és a sulis programokról már nem is beszélve.

Igazából nagyon klassz volt az egész négy év. Sok barátom akadt, és egy idő után olyan filmbe illő társaságunk is alakult, akikkel minden nap, még ha fárasztóan is, de szórakoztatóan telt el.

Talán ez is közrejátszik, hogy ez a tinisorozat és az osztálytalálkozó együttes hatására kezdem meggyőzni magamat arról, hogy mégiscsak jót tenne nekem ez az összejövetel.

Éppen hogy megfogan bennem ez a gondolat, amikor újabb ember jelez vissza igennel.

Sawyer Woodrow.

A kisfiúsan jóképű, humoros és szelíd Sawyer Woodrow, aki sosem tudott nemet mondani, és akibe menthetetlenül bele voltam zúgva egész gimi alatt. Nem volt ez valami mesebeli romantikus sztori, a szürke, béna lány szerelme a menő srác iránt. Az első évben már haverkodtunk, aztán barátokká váltunk, és közös barátaink révén egy társaságba is kerültünk. Azonban sosem alakult ki közöttünk ennél több.

Alapvetően minden sulinak megvan a maga népszerű sráca. Na, ez nálunk, a Foothillben Sawyer volt, úgy, hogy közben mégsem ő volt az. Sawyer ugyanis nem vágyott a népszerűségre, csak a népszerűség (és a lányok) vágytak rá. Ettől lett még különlegesebb és még elérhetetlenebb.

Az Instagram-posztjaiból tudom, hogy bőven kijutott neki a jóból. Elvégezte az egyetemet, és építész lett, mint az édesapja. Nos, illik is hozzá ez a klassz élet. Kinek ez jut, kinek az. Holtbiztos, hogy nem fogok holnap odamenni azért, hogy szembesítsem Sawyert és a többieket azzal, mekkora csődtömeg is vált belőlem. Rettenetesen szégyenkeznék.

Hale rángat ki a gondolataim közül, ahogy belép a nappaliba.

– Holnap kezdődik a Kollégiumi Őrület – mondja.

Most végzett a fürdéssel, derekára törülközőt kötött, és épp nedves sötétbarna haját simítja hátra. Bal karját a vállától egészen a csuklójáig egy tetoválás borítja. Sötét fellegek sorakoznak a bőrén, melyek között fehér villámok csapnak le. 18 évesen varratta magára, mikor végre a szülei engedélye nélkül is elmehetett egy szalonba. A tetkó szimbolizálja a felnőtté válást és a függetlenedést, ugyanakkor talán kissé furcsa módon a zene iránti szeretetét is. Hale basszusgitáros a saját bandájában, a Végtelen Mennydörgésben, de a karján húzódó villámlás nem az ez előtti tisztelgés jele. Azt mondja, a vihar és a villámlás mindig megihleti. Azt állítja, olyankor mindig az a bizsergés lesz úrrá a testén, mint mikor zenét ír, gitározik vagy szeretkezik. Egy felszabadító érzés, ami feledtet minden mást a világban.

Mikor elmesélte ezt, nem bámultam bambán vissza rá, mint akinek fogalma sincs, miről hadovál, mert pontosan értettem. Én is éreztem ezt, amikor még futottam. Azt a lehengerlő szenvedélyt, aminek akárhányszor hódol az ember, nem tudja sem megunni, sem háttérbe szorítani. Persze mindaddig igaz ez, míg éltet a szenvedély. Ha kihuny a fény, oda az élvezet.

Ami Hale-t illeti, nagyjából egy évvel ezelőtt ismerkedtünk meg. Egy verőfényes forró péntek délután besétált a Visszhangba, kért egy eszpresszót, majd leemelt egy Patrick Rothfuss-könyvet a polcról és elolvasta a hátsó borítót. Hamar beszélgetésbe elegyedtünk a könyv kapcsán, és mikor egy héttel később visszajött, mondván, hogy kiolvasta a választott művet, arra kért, ajánljak neki ezúttal valamit én. Aznap meghívott egy kávéra, a következő héten pedig vacsorázni.

A monogám kapcsolatunk dinamikája alapvetően a következő: rendszeresen összejárunk, eltöltjük az időt, majd ennyiben maradunk. Nem tudom, minek nevezhetném azt, ami közöttünk van, hiszen nem vagyunk igazán sem barátok, sem szerelmesek. Egyikőnk sincs titkon belezúgva a másikba, ez a viszony nem egy beletörődő megalkuvás, amiért több nem jutott.

Jó vele lenni. Jó, mert kedvelem a laza stílusát, az észszerű meglátásait, és tetszik a külseje is. Jó vele olyanokról beszélgetni, mint a könyvek mondanivalója vagy a társadalmi felelősségvállalás. Jó figyelni, ahogyan a színpadon játszik, és elszívni egy szál cigit utána az éjszakában. És különösen jó, hogy sosem kérdez arról, amiről nem szeretnék beszélni. Hagyja, hogy magam körül tartsam a falaimat, így nem érzem magam érzelmileg kiszolgáltatottnak és lecsupaszítottnak.

Az általa említett Kollégiumi Őrület pedig a december közepétől január végéig tartó nagyszünet utáni koleszos visszaköltözés időszaka. Ilyenkor csomó programot szerveznek a campusokon, például kolifutást, aminek keretében a résztvevőknek fel kell sprintelniük a legfelső szintre és minden emeleti lépcsőfordulóban legurítani egy felest. Ez ugyan szerintem nem túl szórakoztató (se nézni, se részt venni benne), de az esti záróbulik és koncertek mindig jó elfoglaltságnak bizonyulnak.

– A szombat nem jó. Érettségi találkozó lesz – felelem. A kijelentésem nyomán megdermedek és csak meredek magam elé. – Nem tudom, ezt miért mondtam.

Épp az imént erősített meg Sawyer Woodrow visszajelzése abban, hogy nem akarok elmenni, de még előttem van megnyitva az esemény, valószínűleg ez sarkallt arra, hogy mást mondjak, mint amit gondolok.

– Felteszem, azért, mert tényleg érettségi találkozód lesz – emeli rám csokoládébarna szemeit Hale mosolyogva. Napbarnított bőrén szinte vakít a csípőjére kötött, egyébként törtfehér törülköző, a hajából vízcseppek indulnak útnak az arcán.

– Az lesz, de semmi keresnivalóm ott – zárom le a telefonom kijelzőjét.

– Talán nem volt jó a gimis osztályod, Reverie? – érdeklődik.

Lágyan és dallamosan ejti ki a nevemet, ahogyan mindig. Re-ve-rie. A második találkozásunk alkalmával kérdezte meg a nevemet, és rögtön megtetszett neki. Azt mondta, Debussynek van egy híres zongoradarabja, aminek Rêverie, azaz álmodozó meditáció a címe. Tetszik neki, azt mondja, illik hozzám, és ennek fényében mindig a teljes keresztnevemen szólít.

– De. Az osztály az jó volt – felelem. Mondanék még valamit, de a telefonom felvillan, és azt jelzi, üzenetet kaptam.

Alexis

Szerintem el kellene jönnöd. A többiek is szívesen látnának! Jól éreznénk magunkat! Kikapcsolódnál kicsit.

Alexis néha ijesztően jól időzít. Mivel fogalmam sincs, mi történt a sorozat utóbbi öt percében, megállítom a lejátszást és a telefonra, illetve a barátnőmre irányítom a figyelmem. Az utóbbi években, mióta csak elhagytam a közös baráti társaságunkat, nem forszírozta a visszailleszkedésemet a csapatba. Elfogadta a döntésem, és miután megosztotta velem az álláspontját, nem hangoztatta tovább a véleményét. Nem hívta fel a figyelmem minden találkozóra, nem telefonálgatott és nem is ösztönzött, hogy menjek vele. Egyrészt azért, mert tudta, hogy makacs vagyok, akár az öszvér, és úgyse lenne esélye, másrészt pedig tiszteletben tartotta a döntésemet.

Felmerül bennem, hogy most azért tesz mégis másképp, mert a minap véletlenül kibukott belőlem, hogy hiányzik a gimis korszak. Megelőz a válasszal és saját magára reflektálva újabb üzenetet küld.

Alexis

Nincs miért szégyenkezned. Világos, hogy nem sikerült minden úgy, ahogyan évekkel ezelőtt eltervezted, de másoknak sem feltétlenül.

Úgy sejtem, hogy Tammyre céloz, aki érettségi után rögtön teherbe esett. Ugrott neki az egyetem és vele együtt az óvodapedagógus-szakképzés, amire végzős korunkban annyira vágyott. Helyette főállású anya lett, akit aztán sajnos otthagyott a gyereke apja, és egyedül maradt. Viszont Tammy történetesen egyáltalán nem jó példa, mert attól még, hogy az élete nem az elképzelései szerint alakult, nagyon is boldog a kicsivel.

Alexis

Talbotnak is csak most lett meg a diplomája.

Persze, mert a jog eleve ötéves.

Alexis

Nem kell mindent elmondanod. Nem muszáj beszélned arról, amire nem vagy büszke.

Alexis rendszerint ezt csinálja. Ha nem válaszolok azonnal, vagy esetleg egyáltalán nem reagálok valamire, elkapja a szófosás, és megbeszéli velem az egészet úgy, hogy lényegében meg sem szólalok. Érdekes módon a legtöbbször tényleg oda lyukadunk ki, ahová akkor is vezetne a beszélgetés, ha én is kivenném belőle a részem.

Rev

Nem az a találkozó lényege, hogy őszintén megtudjuk, mi van a többiekkel?

Alexis

Attól még azt árulsz el magadról, amit
mondani szeretnél.

Rev

Tehát arra biztatsz, lódítsak bátran…?

Alexis

Arra biztatlak, hogy gyere el!

Miután decemberben sikeresen lediplomáztam, nem csináltam semmit. Mármint persze nem olyan értelemben, hogy tényleg semmit, csak hát semmi változás nem történt az életemben pusztán azért, mert a kezembe kaptam a diplomámat. Nem kerestem a végzettségemnek megfelelő állást, és nem böngésztem a további lehetőségeket vagy a kiskapukat, miután lekéstem a mesterszóbelit.

Az a nagy helyzet, hogy nekem jó ez így. Van egy fix állásom a Visszhangban, amivel eleget keresek, szeretem a munkámat, és jó a viszonyom a főnökömmel, ezért semmi szükségem arra, hogy ezt feladjam valami teljesen ismeretlenért.

Ugye sosem rajongtam a változásokért. Mindenkinek megvannak a maga erősségei és gyengéi, ez tény. Ha azt nézzük, én miben vagyok a legrosszabb, egyértelműen a nagy változásokkal való megbirkózásban. Nem csoda, hogy a szüleim válása és a költözés csak rátett még vagy húsz lapáttal erre az életet amúgy is rendesen megnehezítő gyengeségre. Az, hogy állást módosítsak, elköltözzek, vagy ne adj’ isten, újra beiratkozzak az egyetemre, egyáltalán nincs ínyemre. De szerencsére nem is vagyok ráutalva.

Megint nem felelek, mert bizonytalan vagyok a válaszomat illetően. Az, hogy kissé szégyellem, amiért nem sokra vittem, egy dolog, de sokkal jobban tartok attól, hogy a régi barátaim szemébe nézzek. Alexis megint beelőz.

Alexis

Akkor átmegyek, és töltsük együtt az estét.

Rev

Ne már! Érzelmi zsarolást vetsz be?
Ez még tőled is gonosz húzás!

Alexis

Ez van, kislány.

Alexis szereti az osztálytalálkozókat, ami alapvetően maximálisan érthető. Még mindig tagja a gimis társaságnak, és számára ez az este jó program a barátaival, azokkal az emberekkel, akikkel együtt töltötte azt a négy évet. Plusz, még ha nem is mindenkivel és nem is heti rendszerességgel, de sokakkal tartja azóta is a kapcsolatot.

Majdnem színjelesre diplomázott a gyógypedagógus szakon, és tanulási, érzelmi és viselkedészavarokkal küzdő gyerekekkel foglalkozik. Már levágatta a gimiben még derékig érő szőkésbarna haját, és már nem a rózsaszín a kedvenc színe. Vékony, sportos és nagyon csinos, így nem is csoda, hogy minden második hónapban beleszeret valamelyik kis serdülő srác, akivel épp foglalkozik.

Én anyu erős csontozatát örököltem, és még a legsportosabb időszakomban sem voltam ilyen vékony. Ennek ellenére sosem volt problémám a testemmel. Kerekedem, ahol kell, és izmos is vagyok, bár tény, hogy ha nem figyelek oda a kaja minőségére és mennyiségére, illetve nagyon keveset sportolok (mint épp jelenleg is), akkor előfordulhat, hogy jobban kerekedem ott is, ahol nem lenne indokolt. Azt hiszem, a hízás azért nem következik be mégsem, mert sokat cigizem, gyakran iszom feketén a kávét, bár ezek nem éppen az egészséges életmód szereplői.

Nagyon büszke vagyok Alexisre, és biztosan tudom, hogy ezzel a többiek is így vannak, épp ezért nem szeretném, ha miattam hagyná ki a találkozót. Ráadásul jól ismerem a barátnőmet: ez nem üres fenyegetés a részéről. Ez egyszerre ravasz taktika, amihez azért folyamodik, hogy rávegyen a találkozóra, másrészt tudom, hogy nem akar magamra hagyni a holnapi este folyamán, amit így ad burkoltan a tudtomra. Évek óta nem forszírozta, hogy elmenjek, és tudom, hogy jót akar.

Nagy sóhajtás bukik ki belőlem, mire Hale kíváncsian rám emeli tekintetét.

– Olyan arcot vágsz, mint mikor rádumáltalak a Baker-féle medencés bulira – jegyzi meg.

Az a medencés parti maga volt a pokol. Én valahogy előre sejtettem, hogy így lesz, mégis hagytam Hale-nek, hogy kedvenc olívazöld paplanom alatt meggyőző érvekhez folyamodva megpuhítson, és rábólintottam a részvételre.

De a buli pocsék volt. Egy részeg csaj belehányt a medencébe, így ugrott a fürdőzés, egy másik pár pedig pont azt az estét választotta, hogy (egyáltalán nem közös megegyezés alapján) szakítsanak. Én meg persze pont a mosdóban voltam, mikor a párocska rosszabbul járt fele berontott, és az lett volna az este megkoronázása, ha épp pisilés közben nyit rám. De nem ez történt. Rám zúdította az érzéseit, és végül órákon keresztül egy vadidegen lelkét ápoltam a kádban ülve. És még csak nem is ez volt az első ilyen eset.

– Mert megint rádumáltak valamire – grimaszolok, de valójában nincs bennem rossz érzés. Igazából hálás vagyok Alexisnek, amiért nem mond le rólam, és tudom, hogy igaza van.

Rev

Jól van. Menjünk.

Alexis

Ez a beszéd!

Ezzel eldőlt hát.

3. FEJEZET

Nem vagyok és sosem voltam az a típus, aki egy fontos esemény előtt egész éjszaka gyomorgörccsel küzd, aztán reggel ráadásként kidobja a taccsot. Már tini koromban sem szorongtam a futóversenyek előtt, sem felelés közben. Igyekeztem mindent beleadni, hogy bármilyen kimenetellel is végzek, úgy érezzem, én mindent megtettem. És ez a hozzáállás segített abban, hogy ne is szorongjak a megmérettetések előtt, legalábbis ne egészségtelen mértékben.

Ráadásul miután kiszakadtam abból a gondtalan gyermeki korszakból, és szembesültem vele, hogy mennyivel komolyabb megrázkódtatások is léteznek az életben, elsajátítottam egy új megküzdési taktikát. Onnantól kezdve minden konfliktusnak és problémának a vesztesek nyugalmával indultam neki, hogy ne érhessen még egyszer akkora trauma.

Erre jó bizonyíték, hogy most, Alexisszel az oldalamon az osztálytalálkozó helyszínére tartva, nem érzek sem stresszt, sem feszültséget. Az érzés, amivel küzdök, leginkább a saját magam felé irányuló szégyenérzet és a viszontlátástól való félelem.

Február eleje van, és szokás szerint oltári a meleg. Néha már fel sem tűnik, hiszen 23 éve ez megy. Farmersortot viselek khaki színű pólóval és egyszerű, vastag talpú tornacipővel. Csak mert 32 fok van, még nem szeretek szandált hordani. Valahogy sosem szerettem, és inkább rohasztom a lábam műszálas sportcsukában, mint hogy a szandálomba kúszó homokkal és porral vívjak teljesen egyoldalú és értelmetlen küzdelmet.

Alexis csini fehér nyári ruhában feszít mellettem, vállig érő, szőkésbarna haja az arcát keretezi. Szereti a fehéret, ami csak azért meglepő, mert a Foothill diákjai ritkán választják kedvenc színüknek azt, amit négy, illetve egyesek esetében öt éven át kellett viselniük az egyenruhán. De Alexis sosem bánta az egyenruhát. Rendszeresen heves vitába keveredett Fayjel, a hátsó padban ülő, lilára vagy kékre festett hajú osztálytársunkkal arról, hogy jó-e vagy rossz az uniformis. Alexis úgy vélte, jó vagy legalábbis nem feltétlen rossz, mert elmossa az olyan társadalmi különbségeket, amelyek indokot adnak a gyerekeknek a kirekesztésre vagy bántalmazásra. Fay ezzel szemben azt állította, hogy az egyenruha másra sem jó, csak hogy szerepekbe kényszerítsen minket, és nem a különbségeket mossa el, hanem az egyéniségünket. És minden összetűzésük alkalmával, mikor nem jutottak dűlőre, engem tettek meg döntőbírónak, és rám meredve várták a válaszomat. Az én álláspontom persze mindig ugyanaz volt. Szerintem mindkettejüknek igaza volt, ugyanakkor mindketten tévedtek is. A foothilli egyenruhahordást ugyanis kellőképpen lazára vették ahhoz, hogy elmoshatta volna a különbségeket vagy az egyéniségünket. Szerintem sokkal inkább egy hagyománynak számított, és más iskoláktól való megkülönböztetésnek, mintsem társadalmi jelentőségű kezdeményezésnek. Már rég nem szolgálta azt a célt, amire kezdetben kikiáltották, mivel manapság már bárki hordhatta kigombolva a fehér ingét, hogy látsszon a pólója, húzhatott pulóvert és színes harisnyát (utóbbira mondjuk a 34 fokban csak Fay volt képes). A cipő sem volt megszabva, és festhettük a hajunkat meg a körmünket kedvünkre.

A pubhoz érve ismerős érzés kerít hatalmába. Fogalmam sincs, mikor jártam utoljára a Rombuszban, de hiába telt el annyi idő, mégis jól emlékszem az itt töltött estékre. A kőépület ajtaja felett a hely neve díszeleg színes betűkkel, az „o” pedig egy szép, szabályos rombuszt formál. A faajtó nyitva áll, és három lépcsőfokkal később már bent is vagyunk. Hűvösebb van, mint odakint, és rögtön megérzem azt a jellegzetes illatot. Kő, dohány, mentol és alkohol.

A keskeny lépcsősoron a felső emeletre megyünk, ugyanis Alexis elmondása szerint Tiffany és Talbot, akik minden évben magukra vállalták a főszervezői szerepet, az egész emeletet lefoglalták nekünk.

A hely szemernyit sem változott. A fejünk fölött vastag fagerendák, a falakon színes poszterek, régi bakelitlemezek és nyelvtörők, melyeket józanul is kihívás hibátlanul felolvasni, de részegen igazi lehetetlen küldetés. Eddigi életem során csak egyvalakivel találkoztam, aki alapos ittasság ellenére is képes volt a falon lévő összes nyelvtörő tiszta és hibátlan kiejtésére. Bár ez egy meglehetősen haszontalan képesség, Kipp, Sawyer legjobb barátja mégis sokszor csalt vele mosolyt az arcunkra.

A falakra felszerelt hangszórókból a Maroon 5 Cold című dala szól, a helyiség közepén Tiffany és Talbot pakolja éppen körbe a székeket. Az első gondolatom az, hogy az egész úgy néz ki, mintha valamilyen terápiás csoportfoglalkozásra készülődnének. Szinte látom magam előtt, ahogyan páciensként bemutatkozom, ők pedig kórusban így köszöntenek: „Szia, Reverie.”

Azért a teljes történethez hozzátartozik, hogy összességében sajnos hiába álltak neki négy hónappal hamarabb a szervezésnek. Talbot és Tiffany eredetileg kiöltözős, elegáns estét tervezett, tanárokkal és pezsgővel. Viszont a Jersey’s, ahol termet foglaltak, a hét elején egy csúnya baleset következtében (az új mosogatófiú törökmézet akart készíteni a tűzhelynél, de elaludt közben, és kigyulladt a konyha) kénytelen volt határozatlan időre bezárni. Szóval Tal és Tiff szó szerint az utolsó pillanatban kalibrálta újra az egész eseményt, míg végül (Sawyer és Kipp ötlete nyomán) úgy határoztak, hogy nem lenne rossz oda rendezni, ahová amúgy is sok közös emlék köt minket. Minderről persze csak és kizárólag azért tudok, mert minden apró részletet megvitattak az osztálycsoport kommentszekciójában, nekem pedig van olyan eseménytelen az életem, hogy figyelemmel kísértem a beszélgetést.

Észrevesznek minket a többiek, és rögtön el is kezdődik az ölelkezés és pusziszkodás. Azon kapom magam, hogy könnyedén mosolyt csalnak az arcomra, mert tényleg jó újra látni őket. Faynek ezüstszínű a haja, ami eszméletlenül jól áll neki, és mikor ennek hangot adok, elmeséli, hogy először véletlenül alakult így (kék festéket akart venni, és elkerülte a figyelmét, hogy csak a doboz kék, a modell haja ezüst). Aztán mivel utál pazarolni, kipróbálta ezt, és annyira megtetszett neki, hogy azóta nem is váltott. Ivynek orrpiercingje van, egy fekete karika, ami az orrhegye alatti részt öleli körbe. Hamar kiderül, hogy ugyanott csináltatta, ahol én a tragus piercingemet. Az enyém ugyan visszafogottabb, hiszen a bal fülem hallójárata melletti kis porcba van fúrva egy kis arany kő, de jóleső a felismerés, hogy mindkettőnk testét ugyanaz a csaj lyukasztotta, akinek egy hatalmas Vigyori úr-tetoválás terült el a kézfején.

– Reverie! – kerül elém Tiffany mosolyogva. Sűrű, göndör hajában szőke melírcsíkokat vélek felfedezni az eredeti barna között. Vagy érzelmileg nem sikerült elengednie a puccos osztálytalálkozó iránti vágyát, vagy amolyan „csak azért is” indíttatásból viseli ezt a szépséges búzavirágkék ruhát, amiben klasszisokkal elegánsabb, mint bármelyikünk.

– Nem hittem volna, hogy eljössz. Nem nyomtál igent – jegyzi meg.

– Bocsi – húzom el a számat.

A hangsúlya arról árulkodik, illetlenség volt a részemről, hogy nem jeleztem előre a részvételemet. Nem akarom elárulni neki, hogy ennek az egyetlen oka az, hogy konkrétan egészen tegnap estig abban a hitben éltem, nem jövök el. Sőt, igazából még útközben is megfordult a fejemben, hogy mégiscsak jobb lenne visszafordulni.

– Hé, Tempest! – tornyosodik fölém Kipp vigyorogva. – Ezer éve nem láttalak! Azt hittem, meghaltál, vagy valami.

Egyedül áll előttem, a barátnője, Mia nincs vele. Alexis szólt előre, hogy így lesz, mert tudta, hogy Miával lenne a legnehezebb szembenéznem. A másik legjobb barátnőmmel, akinek ugyanúgy hátat fordítottam, mint itt mindenki másnak.

– Hát pedig… – kezdem, de be sem tudom fejezni a mondatot, mert Kipp átkarolja a vállamat és magához ölel.

– Alex megzsarolt, mi? – érdeklődik.

Alexis utálja, ha Alexnek szólítják, és ezt Kipp is pontosan tudja. Fogalmam sincs, ez lehetséges-e, de olyan, mintha nőtt volna, mióta utoljára láttam. És holtbiztos, hogy izmosodott is. Szűk fekete pólót visel, ami rásimul kemény mellkasára és dudorodó bicepszére. A haja meglehetősen rövid, csak néhány centi, és dús sötét borostája van, de az arcán ugyanaz a pimasz mosoly játszik.

– Lényegében önszántamból jöttem – felelem, miközben állam a vállának szorul. Tehetetlenül ácsorgok az ölelésbe zárva, karom haszontalanul lóg az oldalam mellett. Úgy érzem, nem érdemlem meg a kedvességét, de közben azért jól is esik.

– Reve! – jelenik meg előttem Talbot magas, jelentőségteljes alakja, csaknem kitakarva előlem Kippet.

Már kilencedikes korunkban is magas volt, de mikor a tizenegyedik előtti nyáron a sporttábort választotta a tantábor helyett, úgy tért vissza, mint aki elcserélte a testét az egyik végzős kigyúrt rögbissel. A vállai szélesek, orrán keret nélküli, szögletes szemüveg pihen, sötét haját elegánsan oldalra fésülte. Inget és nyakkendőt visel, amiben pont úgy fest, mint egy hivatásos ügyvéd. Az ajkán kedves mosoly, amitől egyszerre szorul össze a szívem, és nyugszik meg a lelkem.

– Szia, Tal! – köszönök neki egy mosoly keretében, ő pedig habozás nélkül magához húz egy nagy ölelésre.

– Azt hittem, nem jössz.

– Nos, én is ezt hittem – dünnyögöm őszintén.

– Ne butáskodj! – igazítja meg a szemüvegét, miután eltol magától. – Nagyon örülünk neked, rég nem láttunk és nem sokat hallottunk felőled az utóbbi időben.

Tal mindig is roppant szókimondó típus volt, így megnyugtató, hogy ezt gondolja. Ő is a társaság oszlopos tagja, akárcsak Kipp és Mia. Amennyire tudom, én vagyok az egyetlen, aki kivált közülük.

– Emberek, üljünk körbe! – emeli fel a hangját.

Magamban elmosolyodom a stílusán. A gimi négy éve alatt végig Tal volt az osztály képviselője plusz az utolsó két évben ő töltötte be a suli diákelnöki tisztét is. Egész lénye sugározza magából a vezető pozícióra való alkalmasságot, tekintélyt parancsoló pillantását egy szemtelen diák sem állta sokáig. Már tiniként is jó vezetői képességekkel rendelkezett, határozottsága és felkészültsége jó hatással volt mind az osztályunkra, mind az iskola többi tanulójára.

Megragadom az alkalmat, miután sikerült mindenkinek köszönnöm, és egy pillanatra senki nem figyel rám, villámgyorsan elosonok a mosdóba. Átlátszó műanyag keretes szemüvegemet a kagylóra helyezem, majd hideg vízzel megmosom az arcomat, és a mosdóra támaszkodva a tükörbe bámulok. Kicsit sápadtnak látszom, de mintha életteli fény csillanna a szememben. Talán igaza van Alexisnek, és adnom kéne egy esélyt ennek a találkozónak. Mulatni egyet, beszélgetni a gimis barátaimmal és újrakezdeni a dolgokat. A falra akasztott fehér törülközőbe törlöm a kezemet és az arcomat, aztán a szemüvegemet a pólóm aljába. Kihúzom magam és elszántan kilépek a búvóhelyemről.

Mire visszaérek, a székek nagy része már foglalt. Felrémlik bennem a gondolat, hogy Tiffany és Talbot talán pontosan kiszámolta, hány ember is lesz jelen, aztán pontosan annyi széket tettek egymás mellé. Alexis integet nekem, hogy foglalt egy helyet, így hát mellé baktatok. Megkönnyebbülök, mert nem látom sehol Sawyert, és hosszan kifújom az addig benntartott levegőt.

Talbot kihúzza magát és bejelenti, kik azok, akik nem fognak megjelenni az este folyamán. Kis híján elnevetem magam, amiért ilyen hivatalos osztályelnök stílusban vezényli le a rendezvényt.

Sawyer neve nem szerepel a hiányzók között, viszont Fitzyé igen. Nem vagyok benne biztos, hogy csalódást vagy megkönnyebbülést érzek. Fitzy ugyanis jó barátom volt, akárcsak Talbot és Kipp, így egy részem szívesen találkozna vele. A másik felem viszont élénken emlékszik arra a napra, mikor szerelmet vallott nekem, és én elutasítottam. Azóta nem is nagyon beszéltünk és pláne nem találkoztunk, de ettől még hiányzott.

– Sawyer késni fog – pillant élénkzöld színű tokban tartott telefonjára Tiffany. – De azt írta, kezdjük el bátran.

Hirtelen olyan érzésem támad, mintha kivételesen minden úgy alakulna, ahogy nekem a legkényelmesebb. Hisz pont azok nincsenek itt, akik miatt a leginkább tartottam a viszontlátástól. És ha Sawyer késik, az azt jelenti, hogy fürgén elhadarhatom az elmúlt éveimet a többieknek a távollétében. Mert ha van valaki innen… Ha választanom kéne, hogy ki az, aki elől mindenképpen el szeretnék rejtőzni, akkor Sawyert mondanám.

– Szeretne valaki kezdeni? – érdeklődik Talbot, ismét magához ragadva az irányítást.

A kezem olyan gyorsan lendül a magasba, hogy még magamat is meglepem vele.

– Nagyon lelkes vagy – jegyzi meg Megan szórakozottan.

– Kezdj nyugodtan, Reve! – mosolyog rám Tal, átadva a szót.

Szerencsére senki nem foglalja parancsba, hogy álljak fel vagy netalán menjek a kör közepére, így ülve maradok. Még szerencse, hogy kértem egy palack cidert a bárpultnál, mert így most elmélyülten tudom kapargatni a címkéjét a hüvelykujjam körmével.

– Nos, sikeresen elvégeztem a szociológia alapszakot.

Nem hazudok, csak úgy irányítom a beszélgetést, hogy azt áruljam el, amit szeretnék, és amit jónak érzek. Köszi a tippet, Alexis!

– Van egy klassz állásom, ahol jól érzem magam, és saját albérletem is.

Ha nem tesszük hozzá, hogy mennyi időbe telt a képzés, hány vizsgán buktam meg, lekéstem a felvételi beszélgetést, és a lakásom olyan apró, hogy a lábam tele van kék-zöld foltokkal, mert állandóan beleütközöm valamelyik bútorba, a felsorolásom tulajdonképpen nem is hangzik olyan rosszul.

– Hm, mire vagytok kíváncsiak? – akadok meg a beszédben, és tétován körbenézek.

– Együtt jársz még azzal a fiúval? – szegezi nekem rögtön a kérdést Shelby. – Tudod, akiről néhány éve áradoztál.

Összeharapom az ajkaimat.

– Nem – ingatom a fejemet.

– A jóképű orvostanhallgatóra gondolsz? – folytatja Ashby, Shelby ikerpárja izgatottan. Büszke ikrek lévén a gimiben mindig egyforma ruhákat hordtak, ám Ashbynél többnyire a rózsaszín, míg Shelbynél a babakék dominált. Most mindketten különböző stílust és színt viselnek, de a frizurájuk hasonló maradt.

Az imént említett Pat valóban jóképű volt, és nem mellesleg jó fej, aki végig tisztelettel bánt velem, de valahogy mégsem működött közöttünk egy fél évnél tovább a dolog. Hiányzott az a fajta kötelék, amit abban a pillanatban érzel, hogy először meglátod a másikat. Még a nevét sem tudod, de már érzed, és onnantól kezdve nincs is hatásod a dolgokra. Márpedig én nem éreztem a kötődést. Mikor ezt megmondtam neki, Pat a fejét csóválta, és nem hitt nekem. Azt mondta, a kötődés ki tud alakulni két ember között, és nem kell már az első másodperctől kezdve meglennie. Elfogadtam, hogy másképp gondoljuk. Elfogadtam, mert egész életemben csak egyetlenegyszer éreztem így, csak egyetlenegy ember iránt, és úgy voltam vele, hogy ezt nem lehet erőltetni.

Hale-lel sem azért vagyok együtt, mert meglenne a kötődés. Hanem mert arra jutottam, nem várhatok valami olyasmire, amire talán sosem lelek újra rá.

– Már szakítottunk – felelem.

– És akkor van valaki más? – érdeklődik Tiffany.

– Igazából van, de… – kezdem, mire Ashby máris lecsap.

– És milyen?

– Hát, zenész – mondom zavaromban. – Jóképű. Olyan bugyiolvasztó mosolya van.

Nem hiszem el, hogy ezt mondtam. A többség felnevet, bizonyára azt hiszik, viccelődöm.

– Az enyém is olyan – villantja meg mosolyát Kipp jókedvűen, és hálás vagyok neki, amiért (még ha nem is biztos, hogy tudatosan) próbálja eloszlatni a zavaromat. – És mondd csak, mindenkiét leolvasztja, vagy csak a tiedet?

– Hát, ami azt illeti… – kezdem, készen arra, hogy ha már ilyen szituációba keveredtem, akkor őszintén felelek, de ekkor meghallok egy ismerős hangot a hátam mögül.

– Sziasztok! Bocsi, srácok a késésért – lép el mellettem Sawyer.

Egy pillanatra megdermedek. Áthalad a körön, és helyet foglal a Kipp melletti, eddig üresen várakozó széken. A támlájára akasztja bőr válltáskáját, majd körbenéz.

– Még csak Reverie beszélt – tájékoztatja Tiffany készségesen.

– Köszi, majd kikérdezem Szélvészt a szünetben – közli.

A megszólítása egy minutum erejére visszaröpít a gimnáziumba. Ezt a becenevet tőle kaptam, és a mai napig ő az egyetlen, aki így szólít, ezért évek óta nem hallottam.

Egy pillanatra összeakad a tekintetünk, de aztán sietve elfordítom a fejemet. Már csak ez hiányzott! Nem változhatok vissza naiv és hősszerelmes tinivé, csak mert ismét látom őt.

– Akkor haladjunk tovább – bök a mellettem ülő Alexisre Talbot.

Szép sorban mindenki elmondja, hol tart az életben. A többiek beszámolnak a sikereikről és a bukásaikról, kiemelik a mérföldköveket, amiket elértek és röviden felvázolják, hol tartanak a tanulmányaikban, a munka és a magánélet terén. Ahogy a beszámolókat hallgatom, úgy érzem, túlagyaltam a dolgot. Világos, hogy ez az este nem arról szól, hogy versenyezzünk, kinek van jobb élete, és lenézzük azokat, akik kevesebbet értek el másoknál.

Persze, nyilvánvaló, hogy Walton űrprogrambeli szerves részvételéhez képest én például semmit sem tudok felmutatni, de ettől nem érzem rosszabbul magam. Ráadásul a többiek könnyedén kiemelik az életük nehezebb eseményeit is, például Tammy, ölében a kislányával beszél nekünk arról, hogy milyen egyedül nevelni. Akadnak közöttünk olyanok is, akik megházasodtak az elmúlt évben (Buck és Dot például egyenesen egymással léptek házasságra, ami elég aranyos), és olyanok is, akik külföldről jöttek haza.

Aztán elérkezünk Sawyerhez. Ha behunyom a szemem és magam elé képzelem a gimis Sawyert, egy szőke hajú, melegbarna tekintetű, vékony, középmagas srácot látok, szálkás izmokkal, karcsú derékkal, arcán kisfiús mosollyal. Most viszont egy férfi ül velem szemben, mégis valahogy ott van benne minden, ami a tini énjét jellemezte. Világoskék farmer rövidnadrágot visel bő szürke pólóval.

– Most kezdem az utolsó félévemet az építészmérnöki mesterképzésen, van egy állásom a Gelbero & O’Brien építészirodánál. Nagyon klassz hely, ott tervezek maradni a diploma után is.

– Van barátnőd, Saw? – szúrja közbe azonnal Michelle.

– Nem, nincs – feleli Sawyer habozás nélkül.

Bár miért is kéne egy ilyenen habozni?

Miután lemegy a kör, és mindenki elmondja, mi is van vele, feloszlik a nagy szervezettség, és mindenki társaloghat azzal, akivel kedve tartja. Kihasználom az alkalmat, és fürgén elhagyom a kocsma belterét, hogy elszívhassak egy szál cigit. Odakint számos dohányzó csoport áll, így végül odébb lépek a bejárattól és megállok egy kuka közelében. Mély levegőt veszek, magamba szívom az esti levegő tiszta, egyedi aromáját, majd előhúzom a táskámból a cigimet.

– Nocsak. Mit látnak szemeim? – hallom meg Sawyer hangját mögülem.

– Mit? – érdeklődöm, miután szembefordulok vele.

– Úgy rémlik, Szélvész, anno nem díjaztad a dohányzást – jegyzi meg.

Ami azt illeti, anno versenyszerűen sportoltam, szóval nem is csoda, hogy ezt az álláspontot képviseltem.

– Kérsz egy szálat? – nyújtom felé a dobozt, hogy még véletlenül se mélyüljünk el a témában.

Farkasszemet nézünk, majd megrázza a fejét.

– Nem, köszi.

Megvonom a vállam, miközben az ajkaim közé veszem a cigit és beizzítom az elektromos öngyújtómat.

Azzal, hogy Sawyer nem fogadja el a kínálást, nyilvánvalóvá válik, hogy nem dohányzik, és ebből kifolyólag feltehetőleg nem is emiatt jött ki. Mélyet slukkolok, és benntartom a levegőt a tüdőmben. Sawyer nem kérdez semmit. Nem érdeklődik, hogy miről beszéltem odabent, míg meg nem érkezett, és nem faggat, hogy hol tartok az életben vagy a tanulmányaimban.

– Hogyhogy eljöttél? – szólal meg végül.

Szívesen adnám a hülyét, és hárításképp megérdeklődném, vajon miért kérdezi ezt tőlem mindenki. De hát nyilvánvaló. Egykor mind jó barátok voltunk, és jól tudom, hogy Alexis nem beszél nekik rólam. Most, hogy itt vagyok, igazából érthető, hogy ugyanazt a kérdést ismétlik, de sajnos nem volt annyi eszem, hogy készüljek valami válasszal.

– Évek óta nem láttunk – folytatja.

– És ha csupán pont nem értem rá az éves találkozókra? – hamuzok elmélyülten a betonra egy hamis mosoly kíséretében. Nem jut eszembe jobb kifogás, és bár legszívesebben hagynám, hogy elnyeljen a föld, most mégis muszáj felelnem valamit.

– Nem csak ezek az alkalmak voltak, tudod jól. Mint mondtam, évek óta nem láttunk – ismétli meg.

A válasza és a stílus több szempontból is meglepő. Kezdjük azzal, hogy Sawyer Woodrow-nak nem szokása szemrehányást tenni. Ő az a típus, aki hisz az emberiségben és annak jóságában, szereti a legjobbat feltételezni mindenkiről, és előbb mindig alaposan utánajár a dolgoknak, mielőtt netalán szemrehányást tenne. De valószínűleg akkor se nagyon tesz, ha oka lenne rá.

– A gimi csak egy fejezet volt az életünkben, Sawyer. Szép volt, jó volt, de elmúlt – vonom meg ismét a vállamat.

Mestere vagyok annak, hogyan tegyek fapofával olyan nemtörődöm kijelentést, amivel igazából nem is értek egyet.

Persze, apa, nem zavar, ha elköltözöl az új, nálad majd tíz évvel idősebb barátnőddel egy másik városba.

Hogyne, Mrs. Zampa, majd megkérdezem Mr. Parsamyant, hogy átrendezhetem-e a feng shuinak megfelelően a kávézót, mert attól bizonyára megnő a vásárlóink száma.

Nem, anya, eleve nem is jelentkeztem mesterszakra, mert egyáltalán nem érdekel a továbbtanulás.

Valójában egyiket sem gondolom komolyan, csak egyszerűen nem akarom bevallani nekik (és számos esetben magamnak sem), hogy mit érzek valójában.

Az elmúlt másfél órában, attól a pillanattól kezdve, hogy betettem a lábamat a Rombuszba, mást sem érzek, csak megbánást. Hiányoznak a régi barátaim, hiányzik a társaságunk és az efféle összeröffenések. Hiányzik Kipp viccelődése, Tal határozottsága, Fitzy tanácsai és Mia bátorító, mindenre kész mosolya.

– Aha – hagyja rám. – Az lehet, de a barátságok és az emberi kapcsolatok nem illannak el, csak mert leérettségiztünk.

– Jól tudom – nyomom el a cigimet a kuka erre szolgáló fémrészén, majd kidobom. Most már feszült vagyok, de továbbra is próbálom megvédeni magamat. – Alexis és én…

– Igen, tudom, hogy jól megvagytok – szól közbe.

– Nem egészen értem, mi a gond.

Tényleg nem tudom hová tenni a reakcióját. Azontúl, hogy a szemrehányás eleve nem vall Sawyerre, úgy általában nem jellemző azokra, akikkel évek óta nem beszéltél.

– Csak próbállak megérteni. Szemmel láthatólag nem azért vagy itt, mert annyira érdekel, hogy kiből mi lett. Nem is dicsekedni jöttél, és nem is azért, hogy mulass egy jót a barátaiddal.

Hát igen. Pont olyan kívülállónak látszom, amennyire annak érzem magam. És ez a felismerés sokkal fájdalmasabb, mint vártam.

– Igazad van. Nem is értem, mit keresek itt – igazítom meg a táskámat, amit szerencsére kihoztam magammal, és ellépek mellette. – Szia, Sawyer!

Hülyeség volt eljönnöm. Hülyeség volt azt gondolnom, hogy ennyi kihagyott év után felvehetem a fonalat. Nem mintha vissza tudnám forgatni az idő kerekét, hogy megint minden úgy legyen, ahogyan a gimiben volt…

– Hová mész? – szól utánam, de nem fordulok meg.

4. FEJEZET

Mikor kinyitom a szememet, hirtelen azt se tudnám megmondani, hol vagyok. Tétován nézek körbe és döbbenten konstatálom, hogy a gimis osztálytermünkben ülök. Az első gondolatom az, anno vajon miért hagyta az iskola, hogy bárki is ilyen élénkzöldre fesse a falakat… „A zöld megnyugtatja az emberi elmét” – idézem fel Tiffany bölcselkedését kilencedikből.

Hát én abban a pillanatban nem látok mást, csak egy gyomorforgató színű falat, így inkább fürgén a másik irányba pillantok.

Az első padban ülök belül, az ajtó közvetlen közelében. Legalább a fejem mellett egy széles parafa tábla takarja a ronda festéket, de nincs időm megszemlélni a rátűzött papirosokat, ugyanis észreveszem, hogy a balomon Alexis trónol. Fordítva ül a székén, a támlán könyököl, és éppen valami pólóról magyaráz nagyban a mögötte ülő Miának.

Jobban megnézem magamnak Alexist. Térd fölé érő sötétzöld rakott szoknyát visel rövid ujjú fehér blúzzal, melyen a suli címere virít. A haja sötétebb, mint legutóbb az osztálytalálkozón, és teljesen más a frizurája is. Hosszú tincsei egészen a háta közepéig leérnek, az arca pedig sokkal gyerekesebbnek tűnik. Úgy néz ki, mint… Igen, mint kilencedikben. Kilencedik? Jesszus, agyamra mehetett az osztálytalálkozó, ha még ezzel is álmodom.

Rosszat sejtve, vonakodva tapogatom meg a fejemet. A fenébe, van frufrum! Szörnyen néztem ki kilencedikben frufruval! Még ha normális frufrut vágattam volna, de nem, én olyat akartam, amilyen a Fogadomban Rachel McAdamsnek volt. Nyilván alig 14 évesen az ember szeretne úgy kinézni, hogy tetsszen az olyan pasiknak, mint Channing Tatum, és valahogy a frufru tűnt ehhez a legjobb megoldásnak. Persze az enyém egyáltalán nem állt úgy, mint Rachel McAdamsé, de kellett vagy másfél év, mire ezt beláttam.

– Revy, megvan a mateklenyód? – fordul hozzám Mia mosolyogva.

Alexis mindig Revnek szólít, rendszerint csak a családtagjaim becéznek Revynek. Ahogy Miára nézek, összeszorul a gyomrom. Máskor is álmodtam már vele, de most annyira élethű, hogy belesajdul a szívem. Mert egyenesen a kilencedikes, babaarcú, édes és naiv kislánnyal találom szemben magam. Valamivel a válla alá ér egyenes barna haja, és ugyanolyan szoknyát visel, mint Alexis. Ha már itt tartunk, rajtam is ilyen feszül, csakhogy én viselek alatta egy vékony, térdig érő, szürke cicanadrágot.

A foothilli gimi (meg úgy általában az összes Port Rellvic-i középiskola) szabályzatában szerepel az egyenruha viselete. A mi iskolánk színei a sötétzöld és a fehér (aminek egy mardekáros Harry Potter-rajongó szerfelett tud örülni), így az uniformisunk is ezekből tevődött össze. A lányoknak sötétzöld szoknyát, míg a fiúknak sötétzöld nadrágot kellett viselniük, továbbá a szerelés része volt az iskolai címerrel ellátott fehér ing, aminek gallérja és ujjának vége szintén zöld volt. A nagy és jelentős eseményekre az egyenkendő és -nyakkendő is kötelezőnek számított, de normál hétköznapokon elhagyhatóak voltak.

– Azt hiszem – felelem, de valójában halványlila dunsztom sincs, van-e matekleckém vagy sincs.

A lányokat nem elégíti ki a válaszom, mindketten várakozásteljes mosollyal néznek rám, így hát lassan lehajolok a táskámért. Úristen! A kilencedikes szürke Converse válltáskám az! Anya tizedik vége felé szinte könyörgött, hogy dobjam már ki, de én addig hordtam, míg konkrétan tenyérnyi darabok szakadtak le róla.

Vajon milyen matekfüzetet hurcolhattam magammal ekkortájt? Komótosan kirámolom a padra a táskám tartalmát és keresgélni kezdek.

– Nem hoztad el? – kapja a szája elé kezét Mia ijedten, de úgy tűnik, kész megoldani a problémám, ha úgy alakul.

– De, csak nem találom – motyogom.

Érdekes, mert egyiknek sincs ráírva az elejére a tárgy neve. Vajon fejből tudtam őket, vagy csak mindig fellapoztam mindegyiket, míg nem rögzült, melyik melyik? Egyáltalán nem rémlik a füzetválasztási stratégiám, de szerencsére Alexis a megmentésemre siet.

– Pedig itt van – emeli fel a sárga-fekete kengurus füzetet.

– Ja, tényleg – hagyom jóvá, holott egyáltalán nem tűnik ismerősnek. Abban sem vagyok biztos, hogy az tényleg az én füzetem. – És benne van a házim? – érdeklődöm, mire Alexis nevetve fellapozza.

– Furcsa vagy ma. Megint hajnalig nézted Usain Boltot, ahogyan fut?

– Tuti nem – húzom össze a szemem, ők pedig pont olyan stílusban nevetnek fel, mintha mindhármunk számára egyértelmű lenne, hogy félrebeszélek.

– Kész a leckéd – csukja be végül a füzetemet, majd segít visszarámolni a táskámba.

Szuper. Mellesleg kit érdekel a mateklecke? Ez a legérdektelenebb álom, amiben valaha részem volt! A nagyi jut eszembe, mikor sok évvel ezelőtt egy reggel azzal hívott fel, hogy álmában egy óriási banán kergette, aminek apró lábai és ijesztő arca volt. Oké, annál talán jobb itt ülni, és a mateklecke miatt nem aggódni, mint genetikailag előnytelenül apró végtagokkal rendelkező, mániákus arckifejezéssel rám meredő banánok elől menekülni, de akkor is…

Felhangzik a csengő, mire egy csomóan beözönlenek a folyosóról, és mindenki komótosan elfoglalja a helyét. A fejemet kapkodva próbálom feldolgozni a rengeteg új (vagy inkább csak elfeledett) információt, hiszen az osztálytársaim mind kölyökképűek, előnytelen frizurákkal, fogszabályzókkal és zöld-fehér egyenruhában.

Mia visszaereszkedik a mögöttünk lévő padba Joanne mellé, és döbbenten tapasztalom, hogy Jo derékig érő egyenes, barna haja a tegnapi kábé ötcentis frizurájához képest éles váltás. Mindenki folytatja a beszélgetést, a serény leckemásolást és utolsó falatok címén fél szendvicsek egyben betolását mindaddig, míg meg nem érkezik az ofőnk, Mr. Darwill, és neki nem lát tanítani. Jó ég! Nem hiszem el, hogy végigálmodom egy negyvenperces matekórát! Nagyjából tíz perc is elég, hogy besokalljak, és azt érezzem, menten megfejelem a padom, mert annyira unalmasnak ígérkeznek a függvények.

Amikor a gimi végén, az érettségi előtt állva minden idősebb ismerősünk azzal a béna biztatással jött, hogy „ne aggódj, az egyetemen egy vizsgára kell majd annyit tanulni, mint most az egész érettségire”, egyetlenegyszer sem vettük komolyan. Aztán persze kiderült, hogy tényleg így van, de ott és akkor számunkra marhára nem volt hasznos infó. Arról nem is beszélve, hogy az is milyen hangzatos fenyegetésnek tűnt, mikor az egy darab tanórát is alig bíró tiniknek azzal érveltek, hogy az egyetemen másfél órásak az előadások.

Arra viszont senki sem tért ki, hogy a felsőoktatásban jó eséllyel már azt tanulod, ami érdekel, míg a gimiben kötelező jelleggel bele kell kóstolnod mindenbe. És a függvények már negyven perc alatt is agyzsibbasztóan hatottak. Valahogy mégis sikerül túlélnem a kínzó lassúsággal eltelő matekórát (végig a négyzetrácsos füzet vonalait kihasználva rajzolgatok a még üres lapokra), de hiába a kicsöngetés, máris újabb próbatétel vár rám.

– Revy, mire vársz még? – sürget az ajtóból Mia.

– Mit bambulsz, Rev? Gyere már! – lép egyet vissza Alexis és megragadja a csuklómat.

Nemes egyszerűséggel lerángat maga után a másodikról, egészen az alagsori ebédlőig, ahol már egy kisebb sor kígyózik.

Már ki is ment a fejemből, milyen szörnyű volt ez az örökös száguldás az ebédlőbe, hogy sorra kerülhessünk az átlagos ötperces szünetnél valamivel hosszabb, „ebédszünetnek” csúfolt húsz percben.

– Szerintem van esélyünk – fújja ki a levegőt Mia a térdére támaszkodva.

– Lamingtonillat van – jegyzem meg a levegőbe szimatolva. Bár érezhetően keveredik némi mosogatószer- és főttkaja-szaggal, de attól még érzem.

– Igen, az a desszert ma – állapítja meg a telefonját bújva Alexis.

A középiskolás időszakunk kezdetén sok modern újítást vezettek be, ilyen volt például annak az elektronikus felületnek a megalkotása, melyre többek között a menzás menük egy hétre előre mindig felkerültek.

A menzás lamington (ami lényegében egyfajta kókuszos kocka) az egyik legjobb dolog, ami a gimnáziumban történhet valakivel. Jó, volt szórakoztató művészetóra egy habókos, göndör hajú fickóval, az érdeklődési körödnek megfelelő délutáni klubtevékenység meg persze a barátnőiddel átsugdolózott matekórák. De a menzás lamington még ezeknél is jobban fel tudta dobni az ember napját, megmelengette a szívét (és gyomrát), mert volt benne minden, ami kell: száraz keksz, aromás csokoládémáz és édes, kókuszos íz. Ráadásul ha nagyon megindító kölyökkutya tekintettel néztem a kiszolgáló hölgyekre, még egy pluszszeletet is kaphattam, ami aztán főleg még szebbé varázsolta a napjaimat. A mai napig nem tudom, miből készíthették, mert otthon valahogy sosem sikerült ugyanezt az ízt előállítani. És ez nem csak az én főzőtudományom igen méretes hiányosságaiból fakad, mert bizony Miának sem sikerült kikotyvasztania pontosan ugyanazt, pedig ő oszlopos tagja volt a főzőklubnak. Mondjuk lehet, hogy azóta már megtanulta a szakácsképzőben.

A suli étkezdéje két tágas helyiségből állt. Egy belsőből, ahol a pultnál rögtön át lehetett venni az előre kiadagolt ételt, és egy külsőből, aminek végében a büfé helyezkedett el. A gimiben nagyjából három lehetőségünk adódott: vagy hoztunk otthonról előrecsomagolt ebédet, vagy a menzán ettünk, vagy sehol. Én világéletemben menzás gyerek voltam, mert a szüleimnek se ideje, se energiája nem jutott arra, hogy esténként, munka után nekiálljanak főzni. Tökéletesen megértettem őket, hiszen nekem se lett volna (és a mai napig nincs is) kedvem.

Velem szemben Sawyer például a gimi négy évén át mindig otthonról hozott kaját, amit aztán az udvaron fogyasztott el, sorban állás és bosszankodás nélkül. Nagyjából tizenegyediktől kezdve Mia is ráállt az otthoni főzésre, és nemegyszer megajándékozott minket is egy-egy adag házi koszttal.

– Halló, halló! – hangzik fel a kiabálás mögöttünk. – Vannak itt elsősök az A-ból?

– Ez Kipp – kuncog Mia.

– Már megint ezzel próbálkozik – ingatja a fejét megrovóan Alexis.

El nem tudom képzelni, miről lehet szó, úgyhogy csak egyetértő ábrázatot erőltetek magamra.

– Szerintem cuki – pirul el Mia édesen.

– Hát itt vagytok! – kap el minket Kipp vigyorogva. – Köszönöm, hogy foglaltatok nekem helyet! – sandít a mögöttünk állókra, hátha ezzel a szöveggel eléri, hogy ne nézzenek rá csúnyán.

– Nem foglaltunk – közli vele kíméletlenül Alexis.

– Dehogynem, hisz megbeszéltük! Ti komolyan megfeledkeztetek róla? – hüledezik, és meg kell hagyni, remek alakítás a részéről.

Alexis csak grimaszol, míg Mia lelkesen mosolyog. Kipp is érzi, hogy Mia a leggyengébb láncszem hármunk közül, így ezúttal egyértelműen hozzá fordul.

– Most az egyszer beengedsz magad elé? Én meg visszaengedlek! – ígéri.

Atyaég! Ez a duma tényleg menő volt akkoriban! A lustább, lassabb, de nagyszájú embereknek egész listája volt arról, hogyan kerülhetnek előrébb az ebédlősorban különösebb erőfeszítések nélkül. Volt ez a „te előreengedsz, én meg visszaengedlek, így mögéd kerülök, de előrébb, mint ahol eddig álltam” dolog, ami így mai fejjel elég tolakodásszagúnak érződik. Ha ezt valaki az élelmiszerbolt kasszája előtt hömpölygő kilométeres sorban játszaná el velem, elém tolva egy jól megrakott kosarat, biztosan nem hagynám szó nélkül. De ez itt Kipp és egy álom, úgyhogy csak megvonom a vállam.

Ahhoz képest, hogy az este rövid volt a haja, és dús, barna a borostája, sötét fürtjei most hosszabbak és viccesen hullámosak. Még egy zöld fejkendőt is visel, ami, meg kell hagyni, jól áll neki, de azért mókás is. Egy szál arcszőrzete sincs, és összességében furcsa megint gyereknek látni, ahogy igazából mindenkit. Évek óta nem akadt a kezembe egy osztálykép sem, mivel az összeset apáék garázsába vittem, amikor elköltöztem.

Azt kell hogy mondjam, egészen izgalmas új élmény ilyen fiatalnak látni magunkat. Bár még nem néztem tükörbe, azért bőven van elképzelésem arról, én hogyan festhetek. Hosszú, vörösesbarna haj örökösen copfba fogva, barna szem, kerek arc, hol kontaktlencse, hol szemüveg. És persze az elengedhetetlen sportos stílus. Gatya a szoknya alatt, tornacsuka a lábamon, zöld fonott karkötő a csuklómon.

– Az a „most az egyszer” már megvolt vagy tízszer – fonja össze a karját Alexis.

– Légyszi, csajok! – fogja könyörgőre Kipp. – Majd éhen veszek!

– Felőlem jöhetsz – vigyorog Mia, mint a vadalma, Kipp pedig hálásan kezet csókol neki.

– Ó, én megmentőm! – térdel le.

Mia nevetve pironkodik, nagyon is élvezve a fiú figyelmét. Alexis csak grimaszol, mert nem akar ellentmondani Miának, de szemmel láthatóan bosszantja Kipp viselkedése. Ez a fiú figyelmét sem kerüli el, és beszélgetésbe bonyolódnak. Alexis azzal érvel, hogy ha mindenki csak egy embert engedne be maga elé, most mi sem kerülhetnénk sorra. Kipp bűnbánó arccal veszi tudomásul, és megígéri, hogy legközelebb sprintelni fog, és nem alufólia labdázni az osztályteremben.

A menzasor nem olyan végeláthatatlan, mint amilyennek elsőre tűnt, így tízpercnyi várakozás után végül az ablakhoz érünk. Kipp persze végig szórakoztat minket, például előre elcsent mangókkal zsonglőrködik és az előttünk állók vállát bökdösi, majd direkt a másik oldalukra áll, hogy rossz irányba nézzenek hátra. És ha ez még önmagában nem lenne elég, jól rám fogja az egészet. Nem csoda, hisz Mia túl ártatlan, Alexis pedig túl határozott ahhoz, hogy rájuk kenje, épp ezért rendszerint hármunk közül én voltam a célpontja.

A belső részbe érve nosztalgikus érzés lesz úrrá rajtam. A helyiség olyan, mint bármelyik terem. A falak fehérek, de fejmagasságtól lefelé szürke csempe borítja őket, míg az ajtó- és ablakkeretek zöldek, akárcsak az iskola címere, a fiúk nadrágja és a lányok szoknyája. Balra rögtön a konyha és a széles pult található, ahol átvehetjük a kaját, vele szemben pedig fehér asztalok sokasága, hozzájuk illő székekkel.

A pulthoz érve gondolkodás nélkül a lamingtonos menüt kérem, majd megrakott tálcával a kezemben a lányok által foglalt asztalhoz sétálok. Kipp végül Mia nagy bánatára máshová ül, ahol valószínűleg felsőbb évesek lebzselnek.

– Szerintetek tetszik neki az a lány? – tördeli az ujjait Mia szomorkásan, arra a szemüveges csajra célozva, akinek Kipp épp nagyban bohóckodik. Egy kanalat egyensúlyoz az orrán, ami aligha a leghatékonyabb udvarlási módszer.

Míg Alexis igyekszik megnyugtatni és bátorítani elveszett barátnőnket, én a körülöttünk ülőket tanulmányozom, és próbálom beazonosítani az idegennek tűnő arcokat.

– Revy, te mit gondolsz? – fordul ekkor felém Mia, ismeretlen eredetű kérdésével kizökkentve a gondolataim közül.

– Miről is? – pillantok rá kissé zavarodottan.

– Kippről!

Az említettre siklik a pillantásom és kibököm az első dolgot, ami eszembe jut.

– Vicces a haja.

– Szerintem szexi – kel a védelmére rögvest Mia.

– Hát, végül is az a lényeg, hogy neked tetsszen – reflektálok nagy bölcsen.

Mit kellene mondanom? Hogy ne parázzon, mert úgyis összejönnek majd a tizedik utáni nyáron? Ráadásul abban a minutumban sajnos nem is igazán sikerül azonosulnom a problémájával, mert a lamingtonnak nagyon is valóságos íze van. Lelkesen magamba tömöm mindkét szeletet, majd Mia maradékát is elfogyasztom.

De a finom ebéd és a rég nem kóstolt lamington még nem jelent megnyugvást. Amint felérünk a második emeleti termünkbe, újabb kihívással kell szembenéznem.

– Gyere, felkísérlek a harmadikra – segít összerámolni a padon szerteszét hagyott motyómat Mia.

– Miért is? – ráncolom a homlokomat értetlenül.

– Ott lesz infód, rémlik? – kocogtatja meg a homlokom kuncogva. – Nagyon el vagy ma varázsolva.

Ne már! Informatika? Bontott csoportban? Az iskola csodás ötlete alapján a névsor minden páratlan számú tagja került az első, és minden páros a második csoportba. Emlékszem, hogy tiniként mennyit átkoztam ezt a rendszert, amiért sem a legjobb barátnőimmel, sem álmaim hercegével nem kerültem össze. Most akkor a matekon történtek fényében az informatikát is szenvedhetem végig? Ráadásul Alexis meg Mia nélkül? Talán karon kellene csípnem magamat, hogy végre felébredjek, de ekkor Sawyer sétál be a terembe. Egy árva szó nélkül halad el mellettem, egészen a középső padsor leghátsó padjáig, majd leül a helyére.

Elfordítom a fejemet.

Megdörzsölöm a szemem és hunyorogva nézek körbe. Megint a hálószobámban vagyok. Abban a pici kis helyiségben, amit hálónak kiáltottam ki, mikor két éve beköltöztem ebbe az albérletbe. Álmosan kutatok a telefonom után, majd mikor végre a kezem ügyébe akad a párnám alatt, felemelem és bekapcsolom a kijelzőt. Vasárnap reggel van, tíz óra.

De fárasztó egy álmom volt! Mondjuk mikor nem álmodom semmiről, akkor is fáradtan ébredek, de azért ez így mégiscsak keményebb menetnek bizonyult.

Kikászálódom az ágyból és megigazítom a pólómat, mely szinte a nyakamig felcsúszott az éjszaka folyamán. Mezítláb kislattyogok a kis előszobának csúfolt folyosón keresztül a konyhába és nekilátok kávét főzni. Míg az apától kapott gépem (ami az apró konyha nagyjából egytizedét ki is tölti) nagyban őrli a kávészemeket, a pultra könyökölve ismét feloldom a telefonomat és megnézem, mi a helyzet. Alexistől egy késői üzenet vár plusz anyától is van egy nem fogadott hívás.

Miután leléptem az osztálytalálkozóról, dobtam egy SMS-t Alexisnek (mikor már kellő távolságban voltam ahhoz, hogy ne tudjon észérvekkel visszacsábítani), hogy eljöttem, mert nem éreztem jól magam. Persze nem telt bele tíz percbe sem, máris felhívott és közölte, hogy Sawyer azt mondta, akaratán kívül elüldözött. Megnyugtattam, hogy szó sincs ilyesmiről, egyszerűen csak kívülállónak éreztem magam, és nem szerettem volna ott maradni. Jó, mondjuk Sawyer volt az, aki erre egyértelműen rámutatott, de mindegy.