Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Bevezetés

Gyerekházasság

A hálószoba titka

Bemutatkozás Versailles-ban

Küzdelem egy szóért

Párizs meghódítása

Meghalt a király, éljen a király!

Egy királyi pár arcképe

A rokokó királynője

Trianon

Az új társaság

II. József látogatása nővérénél

Anyaság

A királyné népszerűtlenné válik

Villámcsapás a rokokó színházba

A nyakláncper

A per és az ítélet

A nép felébred, a királyné felébred

A döntő nyár

A barátok megszöknek

A barát megjelenik

Igen vagy nem? (Közbevetett kérdés)

Az utolsó éjszaka Versailles-ban

A monarchia gyászhintója

Feleszmélés

Mirabeau

A szökés előkészületei

A varennesi szökés

A varennesi éjszaka

Visszafelé

Egyik becsapja a másikat

A barát utoljára jelentkezik

Menekülés a háborúba

Utolsó sikolyok

Augusztus tizedike

A Temple

Marie Antoinette egyedül

A végső magány

A Conciergerie

Az utolsó kísérlet

A nagy infámia

A pör kezdetét veszi

A tárgyalás

Az utolsó út

Halottsiratás

Kronológiai táblázat

Utószó

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stefan Zweig

MARIE ANTOINETTE

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-067-8 EPUB
ISBN 978-963-678-068-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Marie Antoinette.
Bildnis eines mittleren Charakters

első kiadás: 1932
az elektronikus változat az 1933. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Joseph Ducreux (1735 – 1802)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Marie Antoinette királyné történetét megírni nem jelent kevesebbet, mint felújítani egy százéves pert, melyben vádló és védő a leghevesebb vitát folytatják. A vita szenvedélyes hangját a vádlók ütötték meg. A forradalom, hogy a királysággal végezhessen, kénytelen volt a királynét s a királynéban az asszonyt támadni. Igazság és politika ritkán férnek meg egy tető alatt és ahol demagóg célokért egy embert fel kell áldozni, a közvélemény sima szolgáitól nem várhatunk igazságosságot. Minden eszköz, a legaljasabb rágalom is jó volt, hogy Marie Antoinette-et a guillotine-ra hurcolhassák; újságokban, könyvekben, röpiratokban vádolták gonoszsággal, erkölcsi züllöttséggel, a legocsmányabb perverzitásokkal a „louve autrichienne“-t; még az igazság csarnokában, a tárgyalóteremben sem riadt vissza a közvádló attól, hogy „Capet özvegyét” a világtörténelem leghírhedtebb démonjaihoz, Messalinához, Agrippinához, Fredegundis-hoz hasonlítsa. Annál élesebb volt a fordulat, mikor 1815-ben ismét egy Bourbon foglalja el a francia trónt; hogy hízelegjenek az uralkodóháznak, Marie Antoinette bemocskolt képét a lég- édesebb színekkel festik át: minden ábrázolását tömjén és a szentek glóriája övezi. Dicshimnuszokat zengenek róla, Marie Antoinette hozzáférhetetlen erkölcseit ádázul védelmezik, áldozatkészségét, jóságát, mocsoktalan nagyságát versben és prózában ünnepük; az arisztokrácia könnyel áztatott történetkék fátylát szövi a megdicsőült „reine martyre“, a mártírkirályné emléke köré.

A belső igazság, mint legtöbbször, a középen van. Marie Antoinette nem volt sem a királyság hősnője, sem a forradalom szajhája: közepes jellem volt, egyszerű asszony, nem különösen okos, de nem is ostoba; se tűz, se víz, jósága nem égbekiáltó, de soha nem akar rosszat, átlagasszony volt, akiben sem démonikus hajlam, sem heroikus akarat nincs és így látszólag nem alkalmas a tragikus hős szerepére. De a történelemnek nincsen szüksége a hősi jellemű főszereplőre, hogy lepergesse a megrázó drámát. Tragikus feszültséget nemcsak az emberfeletti méret okozhat, elegendő, ha az ember nincsen arányban a reá kimért sorssal. Tragédia játszódik le, valahányszor egy emberfeletti ember, hős, zseni összeütközésbe kerül környezetével, mely sekélyes, szűk és nem ismeri fel a nagy ember hivatását - Napóleon elsorvad Szent Ilona szigetén, Beethoven, elpusztul süketsége börtönében - valahányszor egy nagy ember nem talál teret képességei szabad érvényesítésének. De nem kevésbé tragikus, ha a középszerű, sőt gyenge embernek aránytalanul kegyetlen sors jut osztályrészül és a személyes felelősség terhe felőrli. Ez a tragédia talán még emberibb, megrázóbb. A rendkívüli ember önkéntelenül is rendkívüli sorsot keres; túlméretezett lénye megköveteli a heroikus, vagy mint Nietzsche mondja „veszélyes" életet; magasabb igénye erőszakkal hívja ki önmaga ellen a világot. A génié önmaga okozza szenvedését, mert küldetése ezen a tűzpróbán keresztül váltja ki végső erőit; mint vihar a sirályt, úgy viszi hatalmas sorsa előre, egyre magasabbra. A középszerű ember békés életre született, nincsen szüksége és nem is kívánja az erős feszültséget, a csendes életet, árnyékban meghúzódva, a szélcsendet és a mérsékelten heves sorsfordulókat kedveli; ezért védekezik, ezért fél, ezért szökik az ismeretlen elől, ami a megrázkódtatások felé sodorja. Nem vállal világtörténeti felelősséget, sőt fél tőle; nem keresi a szenvedést, hanem rákényszerítik; külső és nem belső erők parancsolják, hogy túlnőjön méretein. A nemhősöknek, a középszerűeknek ez az értelmetlen szenvedése nem kisebb a valódi hős patetikus küzdelménél, talán inkább megrázóbb; mert a hétköznapi ember önmagában viseli szenvedését és nincsen megadva számára az alkotás, a formába öntés lelki menedéke.

Marie Antoinette élete a legjobb példa, milyen rettenetes kegyetlenséggel szemeli ki a sors középszerű áldozatait; miképpen forgatja ki őket eredeti lényükből. Életének első harminc esztendeje - összesen harmincnyolc esztendőt élt - meglehetősen zajos környezetben, de simán telik el, a középmértéket sem jó, sem rossz irányban nem haladja túl: közepes jellemű asszony, aki, úgy látszik csak statisztálni fog a történelemben. Ha a forradalom nem borítja fel játékvilágát, csendesen, zavartalanul élt volna, mint sok-száz millió más asszony; tánccal, csevegéssel, öltözködéssel, látogatásokkal, itt-ott alamizsnaosztogatással telt volna el élete; gyerekeket szül és végül csendesen meghal anélkül, hogy a világ értelméről akárcsak sejtelme is lett volna. Azután ünnepélyesen eltemették volna a királyi sírboltba, udvari gyásszal és lassanként éppen úgy feledésbe ment volna, mint előtte és utána számtalan hercegnő, Marie-Adelaidák, Adelaida-Marie-k, akikről csupán néhány közönyös szó emlékezik meg a gothai almanachban. Senki nem kutatott volna utána, ki volt, milyen volt valójában és ami talán a legfontosabb, Marie Antoinette francia királyné is csak súlyos megpróbáltatása árán tudta meg önmagáról, hogy ki volt. A közepes emberek szerencséje (vagy szerencsétlensége), hogy míg a sors nem kényszeríti őket, nem néznek szembe önmagukkal: lehetőségeiket kihasználatlanul hagyják, elhanyagolják eredeti hajlamaikat, elpuhulnak, mint a munkában meg nem edzett izmok, melyeket már csak a kényszer tud igazi erőkifejtésre bírni. A középszerű embert először önmagából kell kihajszolni, hogy mindenné lehessen, amire képes, talán nagyobbá, mint valaha is elképzelte volna s ehhez a hajszához a sors egyetlen ostora, a szerencsétlenség. Miként a nagy művész, aki átfogó nagy kérdések helyett apró problémák mesteri megoldásával bizonyítja alkotó tehetségét, úgy időnként a sors is jelentéktelen embereket ragad ki és példájukon bizonyítja, hogy a legsilányabb anyag is elviseli a nagy feszültséget, a legsekélyebb lélekből is kifejlődhet a nagy tragédia. Ilyen tragédia, ilyen nem keresett heroizmus: Marie Antoinette élete.

A történelem példátlan találékonysággal, a leghatalmasabb erők megfeszítésével építette fel ennek, az alapjában véve érdemeden főszereplőnek drámáját, ördögi ravaszsággal kényezteti a sors Marie Antoinette-et. Gyerekkora már a császári udvarban játszódik le, serdülő korában már koronás uralkodónő, mint fiatal asszony szép, jókedvű és gazdag s ennyi pazar adományhoz még szíve könnyelmű is, nem kérdezi: mit ér a sok ajándék s mi az ára. Az elkényeztetett asszony évről évre jobban elveszíti mértékét, gondtalansága nőttön-nő. Sorsa talán soha nem látott sebességgel, könnyedséggel emeli a legmagasabb polcra s kegyetlen ravaszsággal hozza el lassan, fokozatosan bukását. Szinte bántóan éles az ellentét: Marie Antoinette-nek száztermes palota helyett a szűk cella, trón helyett a vesztőhely, fényűzés helyett a legsúlyosabb nélkülözés, szeretet helyett gyűlölet, dicsőség helyett rágalmak tömege lett osztályrésze, fokról fokra süllyed a legsötétebb végzet felé. A jólétben mit sem sejtő, könnyűvérű asszony nem tudja mit akar a végzet, amikor hirtelen kemény ököllel lecsap rá; a szenvedéshez nem szokott ember minden erejével igyekszik menekülni, szabadulni. De balsorsa... akár a művész, ki alkotásából a legrejtettebb értékeket, a legvégső feszültséggel is kihozni törekszik... irgalmatlanul üldözi, mindaddig, míg ez erőtlen, lágy szívet keménnyé és büszkévé nem edzi, míg minden ősöktől örökölt lelkierőt, hősiességet maradéktalanul fel nem éleszt benne. A csaknem öntudatlan asszony, szörnyű kínjai közepette önmagára eszmél és felismeri nagy, benső átalakulását, ami a súlyos megpróbáltatás nélkül soha végbe nem ment volna benne. „Csak a szerencsétlenségben tudjuk meg, hogy kik vagyunk!" - mondja félig gőgösen, félig megrendülten: megérzi, hogy egyébként szürke életét szenvedése példaképpé tette az utókor számára. A nagyra hivatottság tudatában messze túlnő saját méretein. Mielőtt összedűl a múlandó élet, sikerül a sors mesterműve; utolsó, legutolsó óráiban a középszerű Marie Antoinette tragédiájához méltó hőssé növekszik.

Gyerekházasság

Európa uralmáért folytatott évszázados harcban, ami végigvonult az olasz, német és flandriai csataterek hosszú során, a két nagy ellenfél: Habsburg és Bourbon, egyaránt kifáradt. A tizenkettedik órában veszik észre, hogy szüntelen küzdelmük más uralkodóházak előtt nyitja meg az utat; az angol félsziget eretneknépe már megindult a világhatalom megszerzésére, a protestáns Brandenburg hatalmas királysággá nőtt, a félpogány Oroszország átláthatatlan területekre terjesztette ki hatalmát; mint oly gyakran, most is későn vetik fel uralkodók és diplomatáik a kérdést: nem volna jobb békében élni egymással, ahelyett, hogy folytonos háborúkkal hitetlen betolakodók helyzetét javítsák? XV. Lajos nevében Choiseul, Mária Terézia megbízásából Kaunitz kovácsolják a szerződést és nehogy a béke átmeneti legyen, azt javasolják, hogy létesítsenek vérségi kapcsolatot is a két uralkodóház között. A Habsburg-háznál sohasem volt hiány férjhez-menendő hercegnőkben, most is rendelkezésre áll minden korú választék. Először XV. Lajost szeretnék nagyapai kora és felette kétes erkölcsei ellenére összeházasítani egy Habsburg főhercegnővel, de a „legkeresztényibb király“ Pompadour ágyából sietve menekül új szerelméhez. Dubarryhoz. A másodszor is özvegységre jutott József császár sem mutat kedvet, hogy XV. Lajos öregedő lányainak egyikét feleségül vegye s így nem marad más megoldás hátra, mint a harmadik, a legegyszerűbb, a serdülő dauphint, XV. Lajos unokáját kell összeházasítani Mária Terézia egyik lányával. 1766-ban a tizenegyéves Marie Antoinette-et már komolyan javaslatba hozzák; az osztrák követ világosan jelenti Becsbe: „A király úgy nyilatkozott, hogy Felséged a javaslat sorsát már is biztosítottnak tekintheti.“ A diplomaták azonban azért diplomaták, hogy az egyszerű dolgokat is nehézzé tegyék és főleg minden fontos kérdést hosszan elhúzzanak. Megindulnak az intrikák, eltelik egy, két, sőt három év is és Mária Terézia joggal gyanakszik, hogy kellemetlen szomszédja, Nagy Frigyes, „le monstre", keresztezni fogja az osztrák hatalmi pozíció szempontjából döntő jelentőségű tervet; kedveskedéssel, szenvedélyesen és ravaszul igyekszik tehát rávenni a francia udvart félig kimondott ígéretének megtartására. Oly buzgón, türelmesen küldi Párizsba diplomatái útján a kedvezőbbnél kedvezőbb jelentéseket Marie Antoinette kiválóságáról, akár valami hivatásos házasságközvetítő; ajándékokkal árasztja el a követeket, hogy végre kötelező nyilatkozatot hozzanak a francia udvarból; a Habsburg-ház hatalmáért küzdő császárnő diadalmaskodik az anya felett, követének a dauphin igen szegényes képességeiről szóló jelentései sem tartják vissza tervének keresztülvitelétől. A jelentés pedig óvatosságra késztető. A dauphin igen korlátolt, durva és érzéketlen ember. De miért legyen a főhercegnő boldog, ha királyné lehet? Minél jobban sürgeti Mária Terézia a végleges döntést, annál tartózkodóbb a bölcs XV. Lajos, ki bár állandóan hangoztatja rokonszenvét, három éven keresztül gyűjti az információkat a kis főhercegnőről. Végleges választ nem ad, kötelező nyilatkozatot nem tesz.

Az államérdek kiszemelt, mit sem sejtő áldozata a tizenegy, tizenkét, majd tizenhárom esztendős Marie Antoinette, alacsony termetű, jókedvű, karcsú és kétségtelenül csinos teremtés, közben gondtalanul játszik testvéreivel, barátnőivel Schönbrunnban; tanulmányokkal, könyvekkel vagy művelődéssel kevés időt veszteget. Nevelőnőit és az abbékat egyaránt orruknál fogva vezeti és így a kedves, vidám kislány, csaknem mindig, kibújik tanulóórái alól. Mária Teréziának rengeteg elfoglaltsága közepette nincsen ideje, hogy gyerekhadának egyes tagjaival külön foglalkozzék s egy napon ijedten veszi észre, hogy Franciaország leendő királynéja sem németül, sem franciául nem tud írni, a történelem, az általános műveltség alapelemeit sem ismeri; zenei teljesítményei is felette silányak, bárha nem kisebb ember, mint Gluck vezette zongoratanítását. Utolsó pillanatban kell pótolni mindent, az utolsó pillanatban kell művelt dámát faragni a játékos, lusta Toinette-ből. Franciaország leendő királynéjának elsősorban táncot és helyes francia beszédet kell tudnia: Mária Terézia sietve szerződteti tanítására Noverrét, a kiváló táncmestert és két Bécsben vendégszereplő francia színészt: egyiket a helyes francia kiejtés, másikat énektanítás céljából. Alig érkezik meg a bécsi francia követ jelentése Versailles-ba, máris útban van a megrökönyödött válasz: Franciaország leendő királynéja nem tanulhat holmi komédiásoktól. Gyors diplomáciai tárgyalás folyamán Versailles kijelenti, hogy saját feladatának tekinti a dauphin kiszemelt menyasszonyának nevelését és hosszas huzavona után az orléans-i érsek ajánlatára Abbé Vermond kerül Becsbe nevelőnek. Tőle származnak első híreink a tizenhárom esztendős főhercegnőről. Kedvesnek és rokonszenvesnek találja: Bájos arcocskája öntudatosságot sugároz és ha kissé megnő, ami remélhető, úgy mindene meglesz, amit ily magasrangú hercegnőtől kívánni lehet. Jelleme és kedélye hibátlan. A derék abbé kevesebb lelkesedéssel nyilatkozik tanítványa ismereteiről és szorgalmáról. A játékos, figyelmetlen és nyughatatlan Marie Antoinette, bárha gyors felfogású volt, sohasem mutatott hajlandóságot semmiféle komoly munkára. „Több esze van, mint amennyit feltételeztek, de sajnos, tizenkét esztendős koráig nem próbálták fegyelemre szoktatni agyát. Lustasága és felületessége nagyon megnehezítették munkámat. Hat hétig foglalkoztattam a szépirodalom alapismereteivel, hamar megértett, helyesen ítélt, de nem tudtam felkelteni érdeklődését a tárgy iránt, bárha éreztem, hogy rendelkezik az ehhez szükséges képességekkel. Meggyőződtem, hogy eredményes tanításra csak akkor van remény, ha egyidejűleg szórakoztatom is.“

Csaknem ugyanezek a panaszok hangzanak el tíz és húsz esztendővel később az államférfiak részéről: bármily okos is, lusta gondolkozni, megszökik minden komoly megbeszélés elől; minden munkára alkalmas, de semmi komolyat nem vállaló karaktere már tizenhárom éves korában világosan kialakult. A maitresse-ek uralma óta a francia udvarban viselkedés és nem belső érték szerint ítélték meg az asszonyokat; Marie Antoinette csinos, jómegjelenésű és egyenes jellemű; ez elegendő. 1769-ben végre megérkezik XV. Lajos várva-várt levele, amelyben ünnepélyesen megkéri a fiatal főhercegnő kezét unokája, a leendő XVI. Lajos számára és a házasságkötésre a jövő év húsvétját javasolja. Mária Terézia boldogan adja beleegyezését; a mindinkább kedvét vesztő uralkodónő hosszú évek gondjai után újból őszinte örömet érez. Biztosítva látja birodalma és Európa békéjét; staféták és futárok jelentik az idegen udvaroknál, hogy a Habsburg és a Bourbon család ellenségből örökre rokonná lett. A Habsburgok régi jelszava újból bevált: „Háborút viseljenek mások, Te boldog Ausztria, házasodj!“

A diplomaták befejezték munkájukat.

Most derül csak ki, hogy ez volt a feladat könnyebbik része. Gyerekjáték volt kibékíteni Habsburgot és Bourbont, Mária Teréziát és XV. Lajost, gyerekjáték volt minden- ahhoz képest, hogy a bécsi és versailles-i házitörvényeket és ceremóniákat a világraszóló ünnepségek alkalmából össze kellett egyeztetni. Az udvarmesterek és rendezők egy év időt kaptak, az esküvői szertartás lefolyásának paragrafusokba szedéséhez, de még ez az idő is rövidnek bizonyult. Franciaország trónörököse feleségül vesz egy osztrák főhercegnőt! …minden részletet pontosan át kell tanulmányozni, évszázadok kialakult szokásait összeegyeztetni, nehogy világrengető tapintatlanság követtessék el! Éjt nappallá téve, gőzölgő fejjel ülnek a ceremóniák szent őrei Versailles-ban és Bécsben; szakadatlanul tárgyalnak a követek, minden egyes meghívást külön megfontolnak, gyorsfutárok hordozzák száguldva a javaslatokat és ellenjavaslatokat, mert szörnyű szerencsétlenség támadna - rosszabb, mint hét háború - ha a magas házak bármelyikének hiúságán a legkisebb sérelem esnék. A Rajna jobb- és balpartján hosszú tanulmányok készülnek olyan fontos kérdésekről, mint például: az osztrák császárnő, vagy a francia király neve említendő-e első helyen a házassági szerződésben, kinek joga az első aláírás, mennyi a hozomány, ki kísérheti a menyasszonyt, ki fogadja, hány lovag, udvarhölgy, katona, testőr, komorna, fodrász, gyóntató, orvos, titkár kísérheti az osztrák főhercegnőt a határig, hányán viszik majd tovább a francia trónörökösnét Versailles-ig? A copfos udvarmesterek az első intézkedéseket sem tették még meg, a két udvartartáson belül máris megindult a harc dicsőségért: kik kísérjék, illetve fogadják a nászmenetet, kiket illet meg ez a jog, melynek védelmében ősrégi kódexeket és minden lehető érvet felvonultatnak; a ceremóniamesterek izzadnak, mint a gályarabok és mégsem készülnek el, egy teljes esztendő alatt sem a sorrend és udvarképesség nagy problémáival: az utolsó percben például teljesen kihagyják a programból az elzászi nemességet, hogy „az unalmas etikettkérdéseket, melyek tisztázására már nem áll elegendő idő rendelkezésre, kikapcsolhassák. Ha a királyi parancs nem határozta volna meg előre az esküvő napját, az osztrák és francia udvarmesterek még máig sem oldották volna meg ezeket a problémákat, Marie Antoinette nem lett volna királyné és nem lett volna francia forradalom.

Bár mindkét ország nagyon rászorult a takarékosságra, az esküvői szertartást a legnagyobb pompával és fényűzéssel kellett megtartani. Habsburg nem akar elmaradni a Bourbon, de a Bourbon a Habsburg mögött sem. A bécsi francia követség épülete kicsinynek bizonyul az ezerötszáz vendég befogadására; sietve sokszáz munkással készül az új épületek sora, miközben Versailles-ban külön díszterem várja az esküvői szertartást. Udvari szállítók, szabók, ékszerészek és kocsigyártók aranykort élnek mindkét országban. A főhercegnő utazására XV. Lajos két mindent felülmúló pompával kiállított útikocsit rendel: pazar fából, Csiszolt üvegekkel, bársonnyal bélelve, kívül csodálatos festményekkel díszítve, tetején a koronajelvényekkel és tökéletes rugózással. A dauphin és az udvartartás új, drágakövekkel díszített ünneplő ruhát kap, XV. Lajos kalapján a kor leghíresebb gyémántja, a „nagy Pitt“ fénylik és hasonló fényűzéssel készíti Mária Terézia is leánya kelengyéjét: valódi mechelni csipke, legfinomabb vászon, selyem és ékszerek. Végre megérkezik Bécsbe Durfort követ, a kérő násznagy és a kíváncsi bécsi nép remek színjáték tanúja lesz: negyvennyolc hatfogatú hintó, köztük a két remekbe készült utazókocsi, lassan és méltóságteljesen gördül végig Bécs utcáin a Hofburgba, a leánykérőt 117 testőr és lakáj kíséri, új egyenruhájuk 107.000, az egész bevonulás 350.000 dukátaranyba került. Ez órától kezdve egyik ünnepség követi a másikat: nyilvános leánykérés, Marie Antoinette az Evangélium, a feszület és égő gyertyák előtt ünnepélyesen lemond osztrák főhercegnői jogairól, az udvar, az egyetemek szerencsekívánata, theatre pare, 3000 személyes fogadás és bál a Belvedere-ben, majd 1500 személyes souper és viszontfogadás a Liechtenstein palotában, végül április 19-én házasságkötés per procurationem az Augustinus templomban, amelyen Ferdinánd főherceg helyettesíti a dauphint. Még egy zártkörű családi estély és 21-én utolsó búcsú, ünnepélyes elutazás. És a hódoló nép sorfala között, Marie Antoinette, ezelőtt osztrák főhercegnő, megindul végzete felé.

Mária Terézia nehezen búcsúzott leányától. Évek hosszú során át ő maga erőszakolta ezt a házasságot a Habsburg-ház hatalmának emelésére, úgy üdvözölte, mint a legnagyobb szerencsét, mégis az utolsó órában az öregedő, fáradt császárnő, ijedten nézi leánya magaválasztotta sorsát. Leveleit, életét közelebbről ismerve, észre kell venni, hogy a Habsburgok egyetlen nagy uralkodója, ez a nehézsorsú asszony már régen teherként viseli a koronát. Emberfeletti munkával, folytonos háborúviseléssel, sikerült megtartani az összeházasodott, de szervesen egyáltalán nem egybetartozó birodalmat, porosz és török, nyugat és kelet ellenében és éppen most, mikor műve biztosítottnak tűnik, elvész bátorsága. Különös balsejtelmek nyugtalanítják ezt a tiszteletreméltó asszonyt, fél, hogy a birodalom, melyért egész erejét és életét áldozta, utódai alatt szétesik, mint világos fejű, csaknem látnoki erejű politikus tudja, hogy mily laza kötelék tartja együtt a különböző nemzetiségekből álló birodalmat, hogy csak nagy óvatosság, okos tartózkodás tudja biztosítani fennállását. Ki folytassa a munkát, amit ő oly gonddal kezdett? Mélyen csalódott gyermekeiben... türelmet, tervezgetést, megfontoltságot, önmegtartóztatást és önmérséklést, saját lényének legrejtettebb erőit, mindegyiknél nélkülözni kénytelen. Férje nyugtalan vére megfertőzte gyermekeit is; mindegyikük képes feláldozni a legnagyobb lehetőségeket is egy pillanatnyi siker kedvéért: komolytalan, hitetlen, csak napi sikerekért küzdő törpenemzedék. Fia és uralkodótársa II. József rajong Nagy Frigyesért, ki őt egy életen át üldözte és gúnyolta; a porosz király híve Voltaire-nek, ő, a hívő katolika, mint Antikrisztust gyűlöli; másik gyermeke, Mária Amália, akit szintén trónra juttatott, alighogy férjhez ment Parmába, máris magára vonja egész Európa figyelmét esztelen könnyelműségével. Rövid két hónap alatt csődbe juttatja, szétzülleszti az országot, míg ő maga szeretőivel szórakozik. Nápolyban élő másik leánya sem okoz több örömet anyjának; egyik leánya sem mutatkozik komolynak és erkölcsösnek, Mária Terézia úgy érzi, hogy becsületes, önfeláldozó fáradozása, élete munkája, melyért minden könnyű szórakozást, egyéniségét és örömét áldozta, céltalannak bizonyult. Ha nem féltené, helyes előrelátással, művét fia meggondolatlan kísérletezésétől, legszívesebben kolostorba vonulna, de így kötelességének érzi továbbra is kézben tartani a hatalmat, melynek gyakorlásába már régen belefáradt.

Marie Antoinette a kedvence, de őt illetően sincsenek illúziói; ismeri előnyeit, kedélyét, szívességét, gyors észjárását, őszinte emberi lényét, de látja legfiatalabb leánya gyengéit is; éretlenségét, könnyelműségét, játékos és figyelmetlen természetét. Hogy közelebb jusson hozzá, hogy megkísérelje királynévá alakítani ezt a temperamentumos vadócot, Marie Antoinette-et utazását megelőző két hónapban éjszakára a maga szobájába veszi; igyekszik hosszú magyarázatokkal előkészíteni nagy hivatására s hogy Isten segítségét is megszerezze, Maria Zellbe zarándokol gyermekével. Minél közelebb jön a búcsú órája, annál nyugtalanabb a császárnő. Sötét sejtelmek töltik el szívét, megérzi a közeledő balsorsot és minden erővel küzd a sötét hatalmak ellen. Elutazása előtt írásba adja át leányának utasításait, hogyan viselkedjék és esküjét veszi, hogy a jegyzeteket havonta gondosan átolvassa. A hivatalos levélen kívül magánlevelet ír XV. Lajoshoz, melyben tizennégy éves, komolytalan leányával szemben elnézést kér. Nyugalma még így sem áll helyre. Marie Antoinette még meg sem érkezhetett Versailles-ba, mikor már levélben figyelmezteti ígéretére. „Emlékeztetlek, hogy minden hónap 21-én vedd elő azt a bizonyos utasítást. Nagyon kérlek pontosan teljesítsd kívánságomat: ha nem volnál hanyag az imádkozásban és olvasásban, figyelmetlen és lusta, mitől sem féltenélek. Igyekezz leküzdeni ezeket... és gondolj anyádra, ki, ha távol van is, állandóan szívén viseli sorsodat. Az egész világ ünnepli leánya dicsőségét, miközben az öregasszony a templomban imádkozik Istenhez, hogy hárítsa el gyermeke fejéről a szerencsétlenséget, melyet látnoki erővel előre megérez.

Míg a hatalmas karaván - háromszáz negyven lovat váltanak minden postaállomáson - nagy ünnepségek közepette Felső-Ausztrián, Bajorországon át a határ felé közeledik, Kehl és Strasbourg között, a Rajna szigetén, ácsok és kárpitosok dolgoznak egy különös épületen. Ez volt az udvarmesterek ütőkártyája; végtelen tanácskozások után - hol adják át Marie Antoinette-et, osztrák vagy francia területen - ravaszul a Rajna egyik lakatlan homokszigetét választották, egy senki szigetét, a semlegesség csodáját, és erre építették a nagy fogadótermet, mindkét oldal felé két-két előszobával; a jobboldaliba belép Marie Antoinette főhercegnő, a nagy teremben átalakul Franciaország dauphine-jévé, s a baloldali előszobát már, mint francia trónörökösné hagyja el. Az érseki palota drága szőnyegei borítják a faépítményt, a strasbourgi egyetem kölcsönzi a baldachint, gazdag polgárok a pompás bútorokat. Polgárok számára szigorúan tilos a fejedelmi épület megtekintése; néhány német diák Marie Antoinette érkezése előtti napokban megvesztegeti az őröket és mégis kielégítik kíváncsiságukat. Különösen egyikük, magas szenvedélyes tekintetű ifjú, homlokán a zseni dicsfényével, nem tud betelni a pazar, Raffaello kartonjai után készített gobelinek Láttán; az ifjúban, ki a strasbourgi dóm megszemlélésével most ismerkedett meg a gótika szellemével, ez a látvány felkelti a vágyat a klasszikus művészetek megismerésére. Lelkesen magyarázza barátainak az olasz művészet feltáruló szépségét, mikor tekintete hirtelen elborul s elhallgat. Csak most veszi észre, mit ábrázol a kép: Jason, Medea és Kreusa történetét, a szerencsétlen házasság örök példaképét. - Hogyan lehetséges ez? - kiáltja az ifjú, megfeledkezve a körülállókról, - hogy az ifjú királyné bevonulására épen a legszörnyűbb házasság példaképét választották? Hát nincsen a francia építészek, művészek között egyetlen egy sem, aki tudná, hogy a képek mély benyomást tesznek az észre és értelemre, hogy mindenféle rossz sejtelmeket ébresztenek? Hiszen ez rosszabb, mintha a szép s mint mondják, életvidám hölgyet szörnyű kísértetek fogadnák a határon.

Barátai erőszakkal cipelik ki Goethét - mert ő volt ez ifjú - a faépületből. Csakhamar megérkezik a nászmenet végeláthatatlan áradata és vidám beszélgetés, hangos jókedv tölti meg a feldíszített termet, melyben néhány órával előbb egy költő látnoki szeme megpillantotta a végzet sötét árnyékát.

Az átadás ceremóniájának ki kellett fejezni, hogy Marie Antoinette elbúcsúzik mindentől, ami Ausztriához köti; az udvarmesterek megállapodtak, hogy az osztrák kíséretéből egyetlen ember sem kisérheti át a határon, egyetlen otthoni ruhadarabot, cipőt vagy inget sem tarthat testén. A dauphine nem hordhat csak francia anyagból készült ruhákat. A tizennégyéves kislányt az osztrák előszobában az egész kiséret előtt meztelenre vetkőztetik; fehér, alig fejlett teste egy pillanatra felvillan a sötét teremben, majd francia selyeminget adnak rá, párizsi ruhát és lyoni selyemharisnyát, francia csipkével és szalagokkal díszítik; még emlékbe sem tarthat meg semmit régi holmijából, egyetlen gyűrűt, vagy keresztet sem vihet magával; a megszokott emberektől végleg búcsúznia kell... az etikett világa összeomlana, ha akárcsak egyetlen csatot, vagy szalagot magával vinne. Nem csoda, hogy a kegyetlenül idegenbeszakadt, ijedt kislány a nagy pompa és fontoskodás közepette sírva fakad. Hamarosan vissza kell nyerni egyensúlyát, politikai esküvők nem alkalmasak érzelmi kitörésekre. A szomszéd szobában várja a francia kiséret, nem léphet eléjük kisírt szemmel. Starhemberg gróf vezeti a sorsdöntő útra, még két percig osztrák főhercegnő, bár francia ruhákban, de még egyszer, utoljára, saját kíséretével indul.... a szomszéd szobában méltóságteljesen vár a francia küldöttség. XV. Lajos lánykérő követe ünnepélyes beszédet mond, a jegyzőkönyveket felolvassák, majd következik a nagy ceremónia. Lépésről lépésre előre kiszámították, megvizsgálták, elpróbálták a szertartást. A terem közepén álló asztal jelképezi a határt, előtte osztrákok, mögötte franciák állnak. Osztrák vezetője, gróf Starhemberg, elengedi a kezét, a francia vezető veszi át a szerepét és ünnepélyes léptekkel vezeti a reszkető kislányt az asztal túlsó oldalára. A francia küldöttség az ajtó felől megindul leendő királynéja elé, ugyanakkor az osztrák kiséret lassú léptekkel visszahúzódik s mire Marie Antoinette új udvartartása elé ér, a régi éppen elhagyja a termet. Hangtalanul, kísérteties pontossággal játszódik le az etikett orgiája; a félénk kislány csak az utolsó aktusnál veszti el önuralmát. Ahelyett, hogy hűvösen fogadná új udvarhölgye, Madame de Noailles hódoló meghajlását, hirtelen zokogva a nyakába borul; az etikett nagy mesterei nem számoltak a magárahagyottság eme szép gesztusával; aminthogy az udvari rendszabályok általában nem számolnak az érzelmekkel. Odakint már vár az üveges díszhintó, a strasbourgi dóm harangjai zúgnak, ágyúdörgés és a tömeg ujjongása közepette búcsúzik Marie Antoinette gondtalan gyermekéveitől: asszonysorsa megkezdődik.

Marie Antoinette bevonulása rég nem látott pompájú ünnepe volt a francia népnek. Strassburg évtizedek óta nem látott leendő királynét és talán még soha bájosabbat, mint ez a fiatal lány. Hamvasszőke hajú, karcsú, vidám, kékszemű kislány mosolyog ki a hintóból a végeláthatatlan tömegre, mely a környező falvak szép elzászi népviseletébe öltözött lakóiból verődött össze és lelkesen fogadja az ünnepi menetet. Fehérruhás gyerekek virágot hintenek a kocsi elé, diadalkapuk emelkednek, a házak díszbe öltöztek, a főtér szökőkútjából bor folyik, egész ökröket sütnek nyárson, óriási kosarakból kenyeret osztanak a szegények közt. Estére kivilágítják az egész várost, fáklyafényben úszik a dóm tornya, a csodálatos katedrális vöröses csipkézete áttetszőén fénylik. A Rajnán lampionos, fáklyás bárkák úszkálnak, a fák levelei közt fényes üveggolyók csillognak és a szigeten hatalmas tűzijáték kezdődik, mely végezetül a dauphin és a dauphine monogramjait rajzolja a fekete égre mitológiai jelképektől övezve. Késő éjszakáig hullámzik az embertömeg a parton s az utcákon, zene szól, vidám táncra perdülnek a polgárok: a szőke osztrák főhercegnő mintha új aranykort hozott volna magával, Franciaország elkínzott, elkeserített népe újból hinni kezd egy jobb jövendőben.

Akárcsak a fogadóterem gobelinjében, úgy itt is, bár elrejtve, megjelenik a szerencsétlenség szimbóluma. Másnap indulás előtt Marie Antoinette misére megy s a katedrális kapujában a tiszteletreméltó öreg püspök helyett a koadjutor fogadja. A világias pap... már ily fiatalon az Akadémia tagja... hatalmas lendülettel fejezi be szárnyaló gáláns beszédét. - „Fenséged szemünkben azt a császárnőt képviseli, akit ma egész Európa nagyra becsül, s az utókor tisztelni fog. Mária Terézia lelke egyesül a Bourbon lélekkel. A menetrendben elhelyezkedik a kékes homályban úszó templomban, a fiatal pap felvezeti Marie Antoinette-et az oltárhoz és finom, gyűrűkkel ékes kezébe veszi a szentségtartót. Louis Rohan herceg ez a fiatal pap, ki először üdvözli Franciaország területén, a nyakláncper tragikomikus hőse, későbbi legveszélyesebb, legvégzetesebb ellenfele. A kéz, mely most áldón emelkedik feje fölé, később koronáját és becsületét fogja szégyenbe, gyalázatba dönteni.

Marie Antoinette nem időzhet hosszasan a félig hazai Strasbourgban; Franciaország királya várja és a halogatás tiszteletlenség volna. Ünneplő tömegek sorfala közt, diadalkapuk alatt indul a nászmenet első állomáshelye felé - a Compiégne-i erdőben hatalmas kocsipark várja a királyi család új tagját. Udvari méltóságok, udvarhölgyek, tisztek, testőrség, dobosok és kürtösök új, pompás öltözetben szabályos rangsorrendben állnak, készen a fogadásra; az erdő megtelik csillogó, színpompás képekkel. Kürtösök jelzik a nászmenet közeledését és XV. Lajos elhagyja kocsiját, hogy unokája feleségét fogadja. Marie Antoinette csodálatos könnyedséggel siet nagyapja elé és kecses mély meghajlással... nem hiába Noverre-től tanult táncolni... hódolatteljesen köszönti. A király, aki amúgy is kedveli a fiatal lányokat és fogékony minden fiatalos bájra, gyengéd megelégedéssel emeli fel a fiatal, vonzó teremtést és megcsókolja arcát. Csak ezután mutatja be leendő férjét, a csaknem hat láb magas, félszegen félrehúzódó unokáját, ki lustán emeli rövidlátó szemét menyasszonyára és etikettszerűen csókkal illeti arcát. Nagyapa és unokája, XV. és a későbbi XVI. Lajos közt foglal helyet a hintóbán. Míg a leendő férj unottan, félénken a sarokba húzódik, az öreg úr, mintha ő volna a vőlegény, vidáman csevegve még udvarol is. A félszeg kamasz egészen estig, amikor a jegyespár, illetve per procurationem házaspár, elkülönített lakosztályába tér aludni... egyetlen gyengéd szót sem szól a bájos teremtéshez és naplójában a sorsdöntő napról csupán ennyit jegyez fel: „Entrevue avec Madame la Dauphine“.

Franciaország egy másik uralkodója, Napóleon, harminchat évvel későbben, ugyancsak a compiégne-i erdőben vár Habsburg-menyasszonyára. Mária Lujza kövérkés, unalmas, édeskés, nem oly vonzó és csinos, mint Marie Antoinette. De az erélyes, követelő férfi, még aznap él férji jogaival. Még mielőtt a püspök válaszolna, hogy a bécsi házasságkötés jogérvényes-e, birtokába veszi menyasszonyát; másnap már együtt reggeliznek az ágyban. Marie Antoinette a compiégne-i erdőben nem a szeretőjét, nem egy férfit talált, hanem az államérdekből választott, közönyös vőlegényt.

Május 16-án XIV. Lajos kápolnájában tartják a második, igazi esküvőt. A legkeresztényibb király ez aktusa oly fennkölt, magánjellegű esemény, hogy annál a közönséges nép még mint sorfalat álló néző sem lehet jelen. A tavaszi nap fénye megtörik a színes ablakokon, nehéz brokátokon, fényes selymeken, az egész mérhetetlen pompán s megvilágítja a templomot, melybe csak tizenhárompróbás nemeseknek van bejárásuk, hogy még egyszer, utoljára kiélvezhessék régi világuk minden fényét. Reims hercegérseke végzi az esketési szertartást. Megáldja a tizenhárom aranyat és a jegygyűrűket; a dauphin felhúzza a gyűrűt menyasszonya kezére, átadja az aranyakat, majd mindketten térden állva fogadják az áldást. Orgonaszóval kezdődik a mise, a Miatyánknál ezüst baldachint állítanak a fiatal pár fölé s csak azután írja alá a király és szigorú rangfokozat szerint sorban a vérrokonság a házassági szerződést. Hatalmas, sokrétű okmány: még ma is látható az elsárgult pergamenen az ügyetlenül, akadozva írt négy szó „Marie Antoinette Josepha Jeanne“ és mellette - megint rossz ómen - hatalmas tintafolt, mely a sok aláíró közt, az ő ellenszegülő tollából fröccsent ki.

A szertartás végeztével már a nép is részt vehet uralkodói örömében. Irtózatos embertömeg, fél Párizs vonul ki Versailles-ba, hol a nap örömére a „profanum vulgus“ is élvezheti a szökőkutak játékát, az angol kert minden rejtett szépségét; legtöbbet igér azonban a fejedelmi tűzijáték, a legnagyobbszerű, mit valaha is rendeztek. De az ég maga is megrendezi tűzijátékát. Délután sötét viharfelhők gyülekeznek, a várakozásában csalatkozott tömeg futva menekül vissza Párizsba a készülő felhőszakadás elől. S míg zuhogó esőben, dideregve tízezrek sietnek vissza Párizs felé, miközben tolongva keresnek valami menedékhelyet, a sokezer gyertyával világított, újonnan épült „salle de spectacle“-ban szertartásos rendben, viharról és világrengésről tudomást sem véve megkezdődik a nászlakoma: XV. Lajos először és utoljára kísérli meg, hogy pompában, fényűzésben, felülmúlja nagy elődjét, XIV. Lajost. Hatezer nemesnek sikerült belépőjegyet szerezni a nagy ünnepélyre, melyen persze nem vehetnek részt, csak az erkélyről nézhetik áhítatos csendben a királyi ház huszonkét tagjának étkezését. Visszafojtják lélegzetüket, hogy ne zavarják a magasztos színjátékot, miközben az árkádok alatt nyolcvantagú zenekar halk, tompa játéka kíséri a hercegi lakomát. A nemesség mélyen meghajolva áll sorfalat, míg a királyi család elvonul: a hivatalos ünnepség véget ért, a dauphinre most minden más férj feladata vár. A király jobbján a dauphine-t, balján a dauphint - ketten együtt sincsenek harminc esztendősek - bevezeti hálószobájukba. Még a hálószobát sem kíméli meg az etikett: ki más nyújthatná a trónörökösnek hálóingét, mint a király személyesen, a trónörökösnének a legmagasabb rangú asszony, ezúttal Chartres hercegné? Az ágyhoz a nászpáron kívül csak a hercegérsek közeledhetik, megáldja és szenteltvízzel locsolja meg a nyoszolyát.

Végre elvonul az udvar. Lajos és Marie Antoinette először maradnak magukra, a nászágy mennyezete bezárul, s a brokát függöny láthatatlan tragédiára borul.

A hálószoba titka

A nászágyban egyelőre semmi sem történik. A fiatal férj másnap reggel naplójában röviden megjegyzi: „Rien.” Sem az udvari szertartások, sem az érseki áldás nem segítették át a dauphint a kínos természeti akadályokon, matrimonium non consummatum est, a házasélet tulajdonképpen sem ma, sem holnap, sem a legközelebbi években nem kezdődött meg. Marie Antoinette férje, férfiatlan „nonchalant mari”, de eleinte azt hiszik, hogy csak tapasztalatlansága, félszegsége, talán elmaradott fejlődése... ma azt mondanánk, infantilis elmaradottsága... teszi férfiatlanná bájos, fiatal feleségével szemben. Mária Terézia kéri lányát, ne vegye nagyon szívére az átmeneti csalatkozást, ne sürgesse, ne nyugtalanítsa amúgy is zavart férjét - „point d’humeur lá-dessus” - írja 1771 májusában Marie Antoinette-nek; gyengédséget, figyelmet köt a lelkére. De mikor ez az állapot két-három év után sem változik, Mária Terézia is mind több nyugtalansággal gondol a „coduite si étrange“-ra. Jóakaratához nem férhet kétség, a dauphin hónapról-hónapra jobban vonzódik feleségéhez, szüntelenül megújítja éjjeli látogatásait, eredménytelen kísérleteit, de az utolsó ponton valami titokzatos zavar mindig megbénítja. A tapasztalatlan Marie Antoinette hajlandó mindezt ügyetlenségnek és fiatalságnak tekinteni; szegény, ő maga cáfolja mindenütt férje tehetetlenségéről elterjedt híreket. Végezetül Mária Terézia veszi kezébe a dolgot. Udvari orvosával, van Swietennel tanácskozik bizalmasan a dauphin („froideur extraordinaire”) rendkívüli hűvösségéről. Az orvos a vállát vonogatja. Ha a bájos, fiatal lány nem képes felhevíteni férjét, akkor hiábavaló minden orvosi tanács. Egyik levelet a másik után küldi Párizsba, míg végre a tapasztalt és gyakorlott XV. Lajos is előveszi unokáját; udvari orvosát, Lassonet is bevonja a dologba, megvizsgáltatja a szomorú szerelmi hőst és kiderül, hogy a dauphin impotenciáját nem lelki zavar, hanem egyszerű, könnyen kezelhető fizikai betegség (phimosis) okozza. A vizsgálat eredménye köztudomású lesz, lefolyásáról a spanyol követ titkos jelentésben számol be Madridba. Konzíliumot hívatnak össze, hogy vajon szükséges-e a sebészi beavatkozás, hogy a dauphin, amint az előszobák cinikus hírvivői mondják, „visszakapja hangját”. Marie Antoinette, tapasztalt barátnőitől értesülve, igyekszik rávenni férjét az operációra. („Je travaille á le déterminer á la petite opération, dont on a déjá parié et que je crois nécessaire”, írja 1775-ben anyjának.) De XVI. Lajos... a trónörökösből azóta király lett, de öt év alatt sem tudott férjjé lenni... ingadozó jelleme, nehezen szánja rá magát az energikus lépésre. Habozva, félénken, újból csak kísérletezik és a nevetséges, ellenszenves, megalázó kísérletekkel még két év, összesen tehát hét év telik el felesége szégyenére, az udvar gúnykacajára és Mária Terézia dühére, míg végül József császár Párizsba utazik, csak azért, hogy sógorát rávegye az operációra. A szerelem e szomorú Cézárja csak ezután jut át a Rubikonon. De a hét éven át tartó nevetséges harc, a kétezer éjszaka, melyben Marie Antoinette végigszenvedte nemének legcsúnyább megalázását jóvátehetetlenül, feldúlta az asszony és feleség lelkét.

A hálószoba eme kényes és szent titkainak érintése talán elkerülhető lett volna - gondolhatja néhány érzékeny olvasó. Talán elég lett volna homályosan jelezni a királyi tehetetlenséget, elsuhanni mellette és az anyaság boldogságának elmaradását emlegetni! Vajon nélkülözhetetlenek-e az ilyen intim részletek a jellemrajz teljességéhez? Úgy érzem, valóban nélkülözhetetlenek, mert azt hiszem, hogy a történelmi jelentőségű feszültségek, függőségek, kapcsolatok és ellentétek a házastársak, a trón esetleges várományosai és az udvar közt, érthetetlenek maradnának, ha nem igyekeznénk teljes nyíltsággal felfedni valódi eredetüket. Több világtörténelmi esemény indult meg királyi hálószobákban, elfüggönyözött ágyakban, mint gondolnánk; a magánélet és történelmi hatás logikai összefüggése talán egyetlen esetben sem olyan világos, mint épen ennél az intim tragikomédiánál és minden jellemrajz, ami ezt a pontot - maga Marie Antoinette is „article essentiel“-nek, főproblémának nevezi - bármily okból elhomályosítaná, hamissá válnék.

És végül: csakugyan titkot fedünk fel, amikor XVI. Lajos sokéves nemi tehetetlenségét elmondjuk? Távolról sem. Csak a XIX. század moralista, beteges nemi szemérmeskedése utasította vissza a fiziológiai helyzetek elfogulatlan, szabad fejtegetését. A XVIII. és a megelőző századokban viszont a király nemzőképessége, illetve képtelensége, a királyné termékenysége vagy terméketlensége nem magánügy volt, hanem a jogutódlásnak az állam sorsára döntő kihatású politikai jellegű kérdése; az ágy olyan nyilvánosan hozzátartozott az emberi élethez, mint akár a keresztelő edény vagy a koporsó. Az osztrák császárnő és a francia királyné a kényes házastársi viszony minden részletéről teljes nyíltsággal írhattak egymásnak, bár Mária Terézia és Marie Antoinette levelezése sem kerülte el az állami levéltárnok s a másolók kezét. Mária Terézia ékesszólón ábrázolja a közös ágy előnyeit és apró asszonyi tanácsokkal látja el lányát, hogy minden alkalmat kihasználhasson az intim egyesülésre; Mária Antoinette viszont pontosan beszámol női bajairól, férje tehetetlenségeinek kisebb árnyalatairól („un petit mieux“), s végül terhességéről is. Egy alkalommal az ily intim közlések továbbítását Gluckra, az Iphigenia szerzőjére bízza, mert a muzsikus a futárt megelőzve indult útnak. A XVIII. század még természetesnek tekintette a természetes dolgokat.

De nemcsak az anya tudott a titkos tehetetlenségről, az udvarhölgyek, lovagok, tisztek, sőt valamennyi komorna is fecsegett róla; a versailles-i udvarban a szolgák és mosónők tudták; a király még asztalánál is kénytelen volt eltűrni egy-egy nyersebb tréfát. Minthogy egy Bourbon nemzőképessége az öröklés szempontjából komoly politikai jelentőségű kérdés, a külföldi udvarok is behatóan foglalkoznak vele. A porosz, szász és szardíniai követek jelentéseiben a kényes kérdés részletes fejtegetése található; a spanyol követ, az ügybuzgó gróf Aranda, megvesztegetett szolgák útján a királyi ágy lepedőjét is figyelteti, hogy a fiziológiai kérdés minden fázisát pontosan nyomon követhesse. Európa fejedelmei és királyai írásban és szóban, nevetnek, gúnyolódnak ügyetlen kartársukon; a király férfiúi szégyene nemcsak Versailles-ban, de egész Párizsban, egész Franciaországban a bábjátékok paprikajancsijainak állandó témája. Úton-útfélen beszélnek róla, közderűt kelt a bátor kuplé, ami Maurepas miniszteri kinevezésekor készül:

Maurepas était impuissant,
Le Roi 1’ a rendű plus puissant.
Le Ministre réconnaissant
Dit: Pour vous, Sire,
Ce que je désire,
D’en fairé autant.

De a helyzet, bár tréfásan hangzik, valójában sorsdöntő és veszedelmes. A tehetetlenség eme hét esztendeje döntő kihatással van a király s a királyné lelkületére és oly politikai következményekre vezet, melyek a való tények ismerete nélkül érthetetlenek lennének: a házasság sorsával szorosan összefügg a világ sorsa is.

Ez intim defektus ismerete nélkül érthetetlen volna XVI. Lajos lelki beállítása. Egész emberi lénye, szinte klinikai egyértelműséggel utal a férfiúi gyengeségből származó „kisebb-értékűség“ érzésének minden jellegzetes tünetére. Az alkotó cselekvéshez szükséges erő hiányzik a gátlásokkal küzdő férfiből, nemcsak magánéletében, hanem a közügyekben is. Fellépése zavart, akaratát sem kimutatni, sem keresztülvinni nem tudja; titkolt szégyenkezéssel, félszegen és félénken kerüli az udvar társaséletét és különösen az asszonyokat. Az alapjában igazlelkű, becsületes ember tudja, hogy szerencsétlensége köztudomású az udvarnál és a beavatottak gúnyos mosolya még jobban megzavarja. Tekintélyét, férfiasságának látszatát, erőszakkal próbálja helyreállítani néha. Ilyenkor elveti a sulykot, goromba, nyers és brutális lesz, - védekezésből erejét fitogtatja, de sehol sem talál hitelre. Fellépése soha nem szabad, természetes és öntudatos, még kevésbé tekintélyparancsoló. Amint hálószobájában a férj, úgy nyilvánosság előtt a király szerepét sem tudja betölteni.

A klinikai képen nem változtat, sőt erősíti az a körülmény, hogy minden egyéb hajlama jellegzetesen férfias; szenvedélye a vadászat s a nehéz testi munka - külön kovácsműhelyt rendez be magának s esztergapadja még ma is látható. A férfiatlanság öntudatlanul tetszeleg a férfiasság látszatában, a titokban gyenge ember, szívesen fitogtatja nyers erejét. Ha gőzölgő lován órákig üldöz valami vaddisznót, ha izmait végsőkig megfeszíti az üllő mellett, testi erejének tudata kiegyenlíti a benső gyengeség érzését: Héphaisztosz jól érzi magát, bárha Vénusz szolgálatát gyengén is látta el. Mihelyt díszruhát ölt és udvaroncai közé megy, érzi, hogy ereje nem szívében, csak izmaiban van és rögtön megzavarodik. Ritkán nevet, ritkán látszik boldognak, megelégedettnek.

Gyengeségének titkolt érzése azonban legsúlyosabban mégis feleségéhez való lelki kapcsolatára hat. Marie Antoinette viselkedése sokban ellenkezik személyes ízlésével. Nem kedveli környezetét, felesége állandó, hangos mulatozása, könnyelműsége, királyiatlan frivolitásai bosszantják. Ha igazi férfi volna, könnyen tudna segíteni magán. De hogyan parancsolhatna annak az asszonynak, aki előtt éjszakánként nevetséges impotenciájával szüntelenül szégyenben marad? Férfiassága csődöt mondott s így XVI. Lajos teljesen védtelen feleségével szemben; s mennél hosszasabban húzódik ez a szégyenteljes állapot, annál függőbb, alárendeltebb viszonyba kerül. Bármit kér, bármit akar Marie Antoinette, férje határtalan engedékenységgel igyekszik megváltani bűntudatát. Nincs annyi ereje, hogy parancsoló szóval beleavatkozzék életébe, nyilvánvaló esztelenségeinek nem meri útját állni, mert úgy érzi, a lelki kicsapongások a testi kielégítetlenség következményei. A miniszterek, a császári anya, az egész udvar elkeseredve látják, hogy a tragikus tehetetlenség révén a hatalom mindinkább a viharzóan fiatal asszony pazarló kezébe kerül. Ha a házasfelek erőviszonya egyszer kialakult, a lelki beállítást többé megváltoztatni nem lehet. Mire XVI. Lajos tényleges férj és gyermekek apja lesz, ahelyett, hogy Franciaország ura lenne, Marie Antoinette-nek akaratnélküli szolgájává válik s mindezt azért, mert nem bírt idejében eleget tenni férjkötelességének.

De XVI. Lajos szexuális csődje Marie Antoinette lelki fejlődésére is nem kevésbé végzetesen hat. A nemi különbözőség szerint ez a zavar homlokegyenest ellenkező tüneteket vált ki a férfi és nő jellemében. Ha a férfi szexuális ereje nem zavartalan, gátlás, bizonytalanság áll elő; ha az asszony passzív átengedési készsége nem segít, elkerülhetetlenül felelőtlenség, túlérzékenység, tüzes túlélénkség fejlődik ki benne. Marie Antoinette természete tulajdonképpen hétköznapi, nőies gyengéd asszony, valódi anyaságra hivatott és valószínűleg várva várja a férfit, kinek akaratához alkalmazkodhat. A végzet úgy akarja, hogy éppen ő, az érzékeny és alkalmazkodni akaró nő akadjon abnormis házasságában erre a férfiatlan férfire. A házasságkötés idejében még csak tizenötéves és így tulajdonképpen nem kellene, hogy férje impotenciája ilyen súlyos lelki következményekkel járjon; nem természetellenes, hogy egy fiatal lány huszonkétéves koráig érintetlen marad. Idegrendszerének felhevülését, belső megrázkódtatását ebben az esetben az váltotta ki, hogy az államérdekből kiszemelt férj nem engedte a látszatházasság első hét évét elfogulatlan, érintetlen szüzességben eltelni, hanem az otromba, megalázott férfi kétezer éjszakán át kísérletezett a fiatal testtel. Szexualitását ilyen megalázó módon évek hosszú során át a végsőkig felkorbácsolja anélkül, hogy kielégítené. Idegorvos nélkül is megállapítható, hogy végzetes túlélénksége, ide-oda kapkodása, elégedetlensége, az élvezetek szüntelen hajhászása szexuális izgalmának, kielégítetlenségének jellegzetes következményei. Az asszonyiságát hét éven át hiába váró, lelke mélyén nyugtalan és kielégítetlen teremtés, mozgást, nyugtalanságot teremt maga körül s a kezdetben gyerekes játékosság fokozatosan görcsös, beteges mulatozási, az udvart is felborító, dühhé fajul, ami ellen hiába küzdenek Mária Terézia s a jóbarátok. A király kielégítetlen férfiasságát durva kovácsmunkában, vadász-szenvedélyében, izmainak végső kihasználásában vezeti le, Marie Antoinette elfecsérelt, nem értékelt érzelmi ereje méltatlan barátkozásokban, könnyed kacérkodásban, fényűző öltözködésben és egyéb elégtelen megnyilvánulásban merül ki. Éjszakáról éjszakára kerüli a nászágyat, asszonyi megaláztatásának szomorú színhelyét és míg férje, aki nem is férje, vadászfáradságát piheni, ő hajnali négyig-ötig kószál Operabálon, játéktermekben, souper-kon, kétes társaságban - méltatlan királyné, ki értéktelen férje helyett idegen tüzeken melegszik. Néhány haragos, melankolikus pillanata árulja csak el, hogy frivolitása tulajdonképpen örömtelen; a táncban és mulatozásban benső csalódottságát éli ki. Legjobban mutatja ezt kitörése, mikor rokona, Chartres hercegnője, halott gyermeket hoz a világra. Anyjának írja: Bármily szörnyű, szeretném ha már legalább eddig jutottam volna. Inkább halott gyereket, csak gyerek legyen! Kijutni mindenáron ebből a zavaros, méltatlan állapotból. Végre igazán felesége akar lenni férjének ez a hét évi házasság után még mindig szűz leányasszony. Aki nem érzi a nő mulatozási dühe mögött az asszonyi kétségbeesést, nem értheti meg azt a különös változást, ami Marie Antoinette-ben végbe ment, mihelyt valóban asszony és anya lett. Idegei szemmel- láthatóan megnyugszanak, egy más, új Marie Antoinette lép előtérbe, az a fegyelmezett, akaraterős és bátor asszony, kinek élete második felében mutatkozott. Ez a változás már későn jön. Mint a gyerekkorban, úgy a házasságba is az első élmények a döntők. Évtizedek sem hozhatják helyre azt a hibát, amit a lélek finom, túlérzékeny anyagán egyetlen zavar előidézett. Az érzésvilág e legbensőbb, láthatatlan sérülései teljesen nem gyógyulnak be soha.

Mindez azonban csak egy magánélet tragédiája, szerencsétlenség, mely zárt ajtók mögött ma is jóformán naponta lejátszódik. Ennek a gyötrelmes házasságnak végzetes következményei azonban messze kihatnak, a magánélet határain túl is. Mert az asszony itt királyné és a férfi király, kik elkerülhetetlenül a nyilvánosság torzító görbe tükre előtt állnak; ami másoknál titok marad, az náluk pletykát és bírálatot vált ki. A francia udvar csipkelődő szelleme nem elégszik meg a szerencsétlenség sajnálkozó megállapításával, hanem szüntelenül szaglászik, hogy Marie Antoinette hol kárpótolja magát térje tehetetlenségéért. Látják a bájos fiatalasszonyt, öntudatosan és kacéran, a temperamentumos teremtést, kiben forr a fiatal vér, és tudják, hogy ez az isteni nő, milyen szánalmas álomszuszékra akadt: a naplopó ajtónállók hadát csak az foglalkoztatja, kivel csalja meg a királyné a férjét. S épen, mert semmit nem tudhatnak meg róla, frivol pletykákba keverik a királyné becsületét. Elég, ha sétalovaglásra megy valamelyik fiatal gavallérral, Lauzannal vagy Coignyval, hogy a léha hírhordók máris a szeretőjének nevezzék s ha udvarhölgyeivel és lovagjaikkal hajnali sétát tesz a parkban, már hihetetlen orgiákról fecsegnek. A csalatkozott királyné szerelmi élete szüntelenül foglalkoztatja az udvart; a sok fecsegésből, chansonok, gúnydalok, pamfletek és pornografikus versek születnek. Az udvarhölgyek, eleinte legyező mögé bújva sugdossák egymásnak a szemérmetlen versikéket, majd rövidesen, mint a legyek, kirepülnek a palotából, kinyomatják őket s a nép közé kerülnek. Mire a forradalmi propaganda megkezdődik, a jakobinus újságíróknak nem kell sokáig keresni a bizonyítékokat, könnyű dolguk van, amikor Marie Antoinette-et minden alávaló kicsapongás szemérmetlen mintaképeként állítják be s elég, hogy a közvádló a gáláns rágalmak Pandoraszelencéjéhez nyúljon és Marie Antoinette finom feje már guillotine alá kerül.

Az egyéni sorson, végzeten, szerencsétlenségen túl, a házassági zavar világtörténeti következményekkel jár: a királyi tekintély lerombolása valójában nem a Bastille-nál, hanem Versailles-ban kezdődött. Mert az, hogy a király tehetetlenségének igaz s Marie Antoinette szexuális kielégítetlenségének hazug híre a versailles-i palotából ily gyorsan elterjedt a nemzet széles rétegeiben, nem véletlen, hanem titkos családi-politikai okok műve. Marie Antoinette házassági csalódásához a palotában négy-öt embernek, a legközelebbi rokonoknak személyes érdeke fűződik. Elsősorban a király két fivére, kiknek felette kapóra jön, hogy a király nevetséges fiziológiai hibája és félelme a sebészi beavatkozástól nemcsak a rendes házaséletet teszi lehetetlenné, hanem a természetes örökösödési sorrendet is felborítja; hiszen ezáltal váratlanul kilátásuk nyílik a trónra. Korban következő fivére a provence-i gróf, a későbbi XVIII. Lajos... végül különböző görbe utakon mégis elérte célját... soha nem nyugodott bele, hogy másodikként örökké a trón mögött álljon, ahelyett, hogy valóban kézbe kapná a gyeplőt; a trónörökös elmaradása régenssé, esetleg valóságos trónörökössé tehetné és így alig tudja fékezni türelmetlenségét. Miután azonban ő is gyermektelen lévén, férfiú ereje szintén fölöttébb korlátozott, a második fivér, Artois grófja, az igazán érdekelt fél, hiszen fivérei tehetetlensége folytán az ő fiai a törvényes trónörökösök. Így Marie Antoinette szerencsétlensége rájuk nézve szerencse. s mennél hosszasabban húzódik ez a kegyetlen állapot, annál biztosabbnak érzik várományosságukat. Ezért gyűlölik oly mérhetetlenül és leplezetlenül Marie Antoinette-t, mikor a királyné a hetedik évben keresztülviszi férjének hirtelen, csodálatos megférfiasodását és a házastársi viszony végre normálissá válik. A provence-i gróf, kinek ez a csapás összes reményeit semmivé tette, soha nem bocsátott meg Marie Antoinette-nek; amit egyenes úton nem kaphatott meg, görbe utakon próbálja megszerezni: mióta XVI. Lajos apa, öccse és rokonai lettek legádázabb ellenségei. A forradalom nagy segítséget kapott az udvarnál, hercegi és fejedelmi kezek nyitották meg előtte az utat s nyújtották a legjobb fegyvereket; a hálószobaepizód minden külső eseménynél erősebben hozzájárult a királyi tekintély megingásához, széthullásához. A kívülről látható nyilvános dolgokat legtöbbször valami titkos sorszerűség idézi elő, a nagy világtörténeti események csaknem mindig belső, személyes konfliktusok visszatükröződései. A történelem műhelytitka, hogy parányi okokból kiindulva végeláthatatlan következményeket vált ki és nem utoljára történt, hogy egy férfi nemi zavarai az egész kozmoszt megrázzák: Sándor szerb király impotenciája, erotikus lekötöttsége felszabadítója, Draga Masinával szemben, mindkettőjük meggyilkolása, a Karagyorgyevicsek trónra lépése, ellenségeskedésük Ausztriával és a világháború ugyanilyen kegyetlen, logikus sorozat. A történelem vékony szálakból fonja a sors kikerülhetetlen hálóját; csodálatos műhelyében a legkisebb lendítőkerék váltja ki a legnagyobb erőkifejtést; így válik jelentőségteljessé Marie Antoinette életében is a parányi ok: az első éjszakák és házasévek látszólag nevetséges élménye, nemcsak jelleme kialakulását, de a világ fejlődési irányát is eldöntötte.

De milyen messze távolban imbolyog a fenyegető vihar! Milyen messze vannak mindezek a következtetések és összefüggések a tizenötéves kislány gyerekes elképzelésétől, aki ügyetlen pajtásaival gondtalanul eltréfál s bátran dobogó szívvel, tisztán kíváncsi szemével, mosolyogva indul felfelé a trónus lépcsőin - miközben a háttérben ott áll a vesztőhely. De nem óvják, nem intik az istenek azokat, akiknek kezdettől fogva nehéz sorsot szántak. Félelem nélkül, elfogulatlanul engedik útjukra és önmagukból nő ki végzetük.

Bemutatkozás Versailles-ban

Versailles még ma is az autokrácia legnagyobbszerű, legkihívóbb emléke; szinte indokolhatatlanul emelkedik a főváros közelében, egy mesterséges dombon a hatalmas palota, melyből sok száz ablak tekint le a mesterséges csatornák, csodálatosan nyesett kertek felett a messziségbe. Nincs folyó, mely a kereskedelmet, forgalmat erre terelné, utak, vasutak nem keresztezik itt egymást; tisztára a véletlennek, egy kényúr makacs kedvtelésének engedve kápráztatja el e helyen a palota esztelen pompája a megbabonázott pillantást.

Éppen ezt akarta XIV. Lajos cézári akarata: saját öntudatosságának, önmaga istenítésének ilyen csillogó oltárt emelni. Az elszánt kényúr, hatalmát biztonsággal érző ember, egyértelmű akaratát győztesen kényszerítette rá a megbontott országra: meghatározta az állam rendjét, a társadalom erkölcsét, az udvar etikettjét, a hit egységét, a beszéd tisztaságát. Lényéből sugárzott az egységesítő akarat, hozzá kellett tehát minden pompának, dicsőségnek visszatérni. „Ahol én vagyok, ott van az állam“, ahol én lakom, ott van Franciaország közepe, a világ központja: s hogy korlátlan, mindenekfelett álló egyeduralmát érzékeltfesse, szándékosan építteti a napkirály palotáját Párizstól távol. Rezidenciáját a pusztaság közepén állítja fel, hogy bizonyítsa: a francia király hatalma nem szorul egy város, a polgárság vagy a tömeg támogatására. Elég egy parancsoló kézmozdulat és a mocsárból, homokból kertek és erdők, lugasok és barlangok, a legszebb és leghatalmasabb palota varázsolódik elő. Ekörül az önkényesen választott csillagászati pont körül forog ezentúl birodalmának hol emelkedő, hol hanyatló napja. Versailles felépült, hogy Franciaországnak félreérthetetlenül bizonyítsa: a nép semmi, minden a király.

De a teremtő erő mindig az emberhez van kötve, csak a korona öröklődik, a benne rejlő hatalom és felsőség nem. A hatalmas palotát, a nagyszabásúan megalapozott birodalmat már nem alkotó géniuszok, hanem a sekély, csak élvezetet kereső szűklátókörű emberek - XV., majd XVI. Lajos - öröklik. Látszólag semmi nem változik alattuk, az országhatárok, a nyelv, az erkölcs, a vallás, a hadsereg maradt a régi; a hatalmas erejű alkotó kéz erősebben rányomta művére bélyegét, semhogy rövid 100 esztendő alatt elenyészhetett volna; csakhamar elvész azonban a merev formák élő tartalma, az izzó tettrekészség hajtóereje. Külső képéből nem veszít Versailles XV. Lajos ideiében, csak jelentőségében: most is még 2000 paripa áll az istállókban, a bálokon, nagy fogadásokon, redoutokon zökkenésmentesen gördül az udvari etikett egész gépezete és minden mulatságon, a nagy tükörfolyosókon, az aranyfényű hatalmas termekben brokátba és selyembe öltözötten, csillogó ékszerekkel ott pompáznak az udvar lovagjai és hölgyei; még mindig ez az udvar Európa leghíresebb, legkifinomultabb és legkulturáltabb centruma, De a hatalmas üzem, amely ezelőtt minden mozzanatával a korlátlan hatalmat fejezte ki, most üresen, lélektelenül, értelmetlenül forgó gépezetté vált. Megint Lajos a király, de nem uralkodó többé, hanem az asszonyok tehetetlen szolgája. Az ő udvarában is élnek főpapok, miniszterek, tábornokok, építészek, költők, zenészek, de ahogy ő maga nem XIV. Lajos, úgy ezek között sincs egyetlen Bossuet, Turennes, vagy Richelieu, egyetlen Mansart, Colbert, Racine vagy Corneille sem, csupa álláskereső, hízelgő, cselszövő törpék veszik körül, akik alkotni képtelenek és elődeik műveit életben tartani nem tudják, csupán élősködnek rajtuk. A márványozott műhelyben nem készülnek már merész tervek, elhatározó újítások, költői művek, csak az intrikák és gáláns kalandok mocsárvirágai nőnek.

Nem tehetségükkel jutnak előre az emberek, hanem cselszövéssel, nem az érdemeket jutalmazzák, csak a protekciót - aki legmélyebben hajlik meg Pompadur vagy Dubarry előtt, az emelkedik a legmagasabbra -, a tett helyett a szó, az igazság helyett a látszat a mérvadó. Meddő értelmetlenséggel, bár sok gráciával, egymás előtt játsszák királyi, államférfiúi, papi és hadvezéri szerepeiket, de a valóságot, Franciaországot, teljesen elfeledték, csak önmagukra gondolnak: érvényesülésükre és élvezeteikre. Versailles! XIV. Lajos Európa fórumává tett. XV. Lajos lesüllyesztette főúri naplopók életének soha nem látott fényűzéssel, példátlan művészettel berendezett színhelyévé.

Ezen a színpadon ingadozó léptekkel jelenik meg először egy tizenötesztendős kislány. A neve jelentéktelen: ő a dauphine, a trónörökös felesége. De a főúri nézőközönség tudja, hogy a kis szőke osztrák főhercegnőnek szánták a főszerepet, a királyné szerepét és már érkezésekor minden tekintet fokozott kíváncsisággal fordul feléje. Az első benyomás nagyszerű: már régen nem láttak hasonló bűbájos teremtést. Finom, karcsú alakja akár valami sevres-i figuráé, arca, mint a festett porcellán, vidám kék a szeme és jókedvűen csacsogó szájához egyaránt illik a gyermekes kacagás, a kedves duzzogás. Tartása hibátlan, járása gyors, könnyed, elragadón táncol és mégis... nem hiába egy császárnő lánya... mikor a tükörfolyosón büszkén végigvonulva elfogulatlanul üdvözli a jobbra-balra állókat, biztosságos és határozott a modora. Rosszul leplezett bosszúsággal ismerik fel a primadonna hiányában eddig első szerepet játszó hölgyek, a keskenyvállú, alig fejlett kislányban a győztes vetélytársat. Viselkedésében egyetlen hibát talál egyértelműen az udvari társaság: a tizenötéves gyerek méltóságteljes viselkedés helyett az ünnepélyes termekben is gyerekesen, elfogulatlanul akar mozogni; repülő szoknyával, mint valami vad najád száguldozik férje öccseivel a palotában, még nem szokta meg azt a kietlen mértékletességet, fagyos tartózkodást, amit egy királyi herceg feleségétől itt megkövetelnek. Nagyobb alkalmaknál pontosan tudja, hogyan viselkedjék, hiszen ő is a nem kevésbé pompás és szigorú spanyol Habsburg-etikett levegőjében nevelkedett. A Hofburgban és Schönbrunnban azonban csak ünnepélyes alkalmakkor viselkedtek ilyen feszesen, az udvari ceremóniákat úgy vették elő, mint valami díszruhát, hogy azután megkönnyebbülten tehessék le, mihelyt a lakájok a távozó vendégek mögött bezárták az ajtókat. Ilyenkor tüstént felengedett a feszesség, kedvesek és családiasak lettek, a gyermekek szabadon kitombolhatták magukat, kiabálhattak, hancúrozhattak. Schönbrunn szolgálatába állította az etikettet, de nem viselte rabszolgaként a terheit. Ebben a kényeskedő és önmagát túlélt udvarban azonban senki sem keresi az életet, mindenki csak reprezentálni akar és mennél magasabb a rangja, annál több a megkötő előírás. A legfontosabb, hogy ne essék egyetlen önkénytelen mozdulat se, hogy ne mutassa magát senki szabadon, mert ez a szokások jóvá nem tehető megsértése volna. Reggeltől estig és estétől reggelig csak fegyelem és fegyelem, nehogy kihívja önmaga ellen a kegyetlen környezetet, amelynek egyetlen életcélja van: ebben a színjátékban, ezért a színjátékért élni.

Ezt a szörnyű nagyképű komolyságot, a szertartásoknak ezt az istenítését Marie Antoinette még királyné korában sem tette magáévá, nem érzi azt a fontosságot, melyet itt minden fejbólintásnak, minden lépésnek tulajdonítanak és nem is fogja megérteni soha, önfejű, makacs és mindenekfelett őszinte lénye visszautasít minden korlátozást; mint vérbeli osztrák nő szeretné szabadon élni életét és nem tudja eltűrni az örökös nagyképűséget és fontoskodást. Ahogy otthon lehetőleg nem végezte el iskolai feladatait, úgy itt is igyekszik minden lehető alkalommal szigorú udvarhölgyét, Madame de Noailles-t... akit gúnyosan Madame Etikette-nek nevez... elkerülni; a magasabb politikának oly korán feláldozott kislány ösztönösen keresi azt, amit a példátlan fényűzés megvont tőle: néhány boldog zavartalan gyermekévet.

A trónörökösné azonban nem lehet már gyerek: minden erő összefogott, hogy méltóságának kötelezettségeit állandóan emlékezetében tartsák. A nevelés főfeladata, a jámborkodó főudvarmesternő mellett, XV. Lajos három lányára hárul, eme három bigott, rosszakaratú vénlányra, kiknek erényeit még a legrosszabb nyelvű pletyka sem tudta kétessé tenni. Madame Adelaide, Madame Victoire, Madame Sophie, ez a három párka látszólagos barátsággal közeledik a férje által elhanyagolt Marie Antoinette-hez. Rejtett csendes odújukban tanítgatják az udvar belső perpatvarainak stratégiájára, ott tanulja meg az emberszólás, az alattomos gonoszkodás, az alattomos intrikák művészetét, az apró tűszúrások mesterségét. A járatlan kis Marie Antoinette-t eleinte mulattatják ezek a tanulmányok, gyanútlanul ismétli a rosszmájú szellemeskedéseket, bárha alánjában megingathatatlan őszintesége ellenkezik ezekkel az apró komiszkodásokkal. Marie Antoinette, sajnos, sohasem tanulta meg érzelmeit elleplezni, szeretetét vagy gyűlöletét elrejteni és így rövidesen fel is szabadítja önmagát az öreg hölgyek gyámsága alól: minden becstelenség ellenkezik őszinte és gyanútlan természetével. Éppoly kevés sikere van tanítványával Noailles grófnőnek; a tizenöt, majd tizenhat esztendős lány fékezhetetlen temperamentuma minduntalan fellázad a pontos paragrafusokba szedett életrend ellen. De ezeken a szabályokon persze mit sem változtathatott. Naplójában így írja le egy napját: „Féltíz tájt kelek, felöltözöm és elmondom reggeli imámat. Utána reggelizem, maid átmegyek a „párkákhoz“, ahol rendszerint a királlyal találkozom. Mindez körülbelül egy óra hosszat tart. Tizenegykor jön a fodrász. Délben megjelenik egész udvartartásom, mindenki beléphet hozzám, akinek neve és rangja van. Kipirosítom magamat és kezet mosok előttük, mire a férfiak eltávoznak, a hölgyek ott maradnak és előttük átöltözöm. Tizenkettőkor mise. Ha a király Versailles-ban van, vele, férjemmel és a három öreg hölggyel megyek misére. Ha távol van, akkor egyedül a dauphinnel, de mindenkor pontosan ugyanabban az időben. Mise után következik a nyilvános dejeuner, amely alig tart félkettőig, miután mindketten igen gyorsan eszünk. Ezután vagy a dauphinhez megyek, vagy ha valami elfoglaltsága van, visszavonulok szobámba, olvasok, írok vagy dolgozom azon a köpenyen, amelyet a királynak készítek. Nagyon lassan halad a munka, de remélem, Isten segítségével néhány év alatt mégis elkészülök. Három órakor átvonulok a három nénihez, kiknél ebben az időben rendszerint ott tartózkodik a király is. Négy órakor jön a lelkész, ötkor a zongoratanár, vagy az énektanár s hat óráig marad. Félhétkor megint a nénikhez megyek, ha nem lehet sétálni. A három hölgyhöz csaknem mindig elkísér a férjem is. Héttől kilencig előadás van, kivéve, ha szép az idő és sétálni lehet, ilyenkor az előadást a három néninél tartják. Kilenckor vacsorázunk és a király távollétében a három hölgy is velünk eszik. Ha a király jelen van, akkor vacsora után mi megyünk hozzájuk. Várunk a királyra, aki háromnegyed tizenegy felé szokott jönni. Én közben lefekszem egy nagy díványra és alszom a király érkezéséig, míg, ha nincs itt, tizenegykor aludni megyünk. Ez a pontos napirend.”

Ebben az órabeosztásban alig marad hely szórakozásra, ami után pedig türelmetlenül vágyódik. Fiatal és szeretne játszani, nevetni, szeretné esztelenül kitombolni magát, de minduntalan megjelenik Madame Etiketté és tudomására hozza, hogy mindez és általában minden, amit Marie Antoinette szeretne, nem méltó a dauphine-hez. Még erősebben nyomja korábbi tanítója, mostani lelkésze és gyóntatója, Abbé Vermond. Marie Antoinette-re nagyon ráfért még a tanulás, műveltsége messze elmaradt az átlagtól: tizenötéves korában csaknem teljesen elfelejtett németül, anélkül, hogy jól megtanult volna franciául, írása siralmasan gyerekes, stílusa lehetetlenül kezdetleges és a helyesírásnak még a legelemibb szabályait sem ismeri; leveleit még mindig a szolgálatkész abbé írja. Az abbé kötelességszerűen naponta egy óra hosszat felolvas és igyekszik tanítványát is rászoktatni az olvasásra, hiszen Mária Terézia minden levelében behatóan érdeklődik lánya olvasmányai iránt. Nem nagyon hiszi el, hogy Marie Antoinette délutánonként egy órát olvas vagy ír. „Mindenki másnál fontosabb neked^44, figyelmezteti, „hogy okos könyvekkel bástyázd körül fejedet. Két hónap óta várok az abbé listájára és félek, hogy nem foglalkoztál kellőleg az olvasással, mert a szamarak és lovak elvették minden idődet. Ne hanyagold el legalább most télen, hiszen semmi egyébhez, sem zenéhez, sem rajzoláshoz, sem pedig tánchoz vagy bármely más tudományhoz nem értesz”. Mária Terézia bizalmatlansága, sajnos, jogos, mert ügyes és egyben ártatlan módján a kis Toinette úgy behálózza az abbét, hogy az olvasóórákból rendszerint csevegőóra lesz és a dauphine-t persze nem lehet sem kényszeríteni, sem büntetni; keveset, vagy inkább semmit sem tanul és anyjának minden intése sem tudja bármily komoly elfoglaltságra bírni. Egyenes és egészséges fejlődését lehetetlenné tette a túl korán kikényszerített házasság. A külszín után asszony, de valójában gyerek még Marie Antoinette, előkelőén és méltósággal kell képviselnie állását, ugyanakkor pedig végeznie az iskolapadban a legelemibb népiskolai tanulmányokat. Hol úgy kezelik, mint valami nagyvilági hölgyet, hol korholják, mint az éretlen gyereket; udvarhölgye fensőbbséget, nénjei intrikákat, anyja művelődést követel tőle; ő maga pedig nem akar egyebet, csak élni, fiatalnak lenni és ezek az ellentmondások... kora és állása, a saját és a mások akarata... hozzák létre benne a fékezhetetlen nyugtalanságot, türelmetlenséget, szabadságvágyát, szóval mindazt, ami később Marie Antoinette sorsát megpecsételte.

Mária Terézia világosan látja lánya veszélyes helyzetét az idegen udvarban, tudja, hogy a túlfiatal, komolytalan és nyugtalan teremtés nem tud helytállni az udvari politika intrikái és szövevényei között. Ezért segítségére küldte Mercy grófot, legjobb diplomatáját. „Félek“, írja csodálatosan nyílt levelében, „hogy lányom túlságosan fiatal, hízelkedők veszik körül, lusta és komoly munka iránt érzéketlen s éppen ezért kérem önt, ki teljes bizalmamat bírja, vigyázzon rá, nehogy rossz kezekbe kerüljön.” A császárnő választása a legjobbra esett. A belga származású gróf, feltétlen híve az uralkodónőnek, az udvarban nevelkedett, de nem udvaronc, hűvösen gondolkodik, de nem rideg, nem lángelme, de józan ítéletű, gazdag, soha nem törtető agglegény, kinek egyetlen célja császárnőjét híven szolgálni, megható hűséggel, hibátlan tapintattal tölti be az elvállalt védőszerepet. Látszólag a császárnő követe Versailles-ban, valójában pedig az anya, füle, szeme, segítő keze: pontos jelentései alapján Mária Terézia Schönbrunnban, mintegy távcsövön látja lánya minden mozdulatát. Minden elejtett szaváról, minden könyvről, amit olvasott, vagy inkább nem olvasott, tud, ismeri ruháit, tudja, hogyan tölti napjait, kikkel beszél; Mercy, igen ügyesen, fonta egyre szűkebbre védence körül a hálót. „Kiszolgáló személyzetéből három ember a bizalmasom, napról-napra figyeltetem a főhercegnőt Vermond által és Durfort marquise révén mindent tudok, amit nénjeivel cseveg. Egyéb forrásaim is vannak, melyeken át megtudom, hogy mi történik a királynál, ha a dauphine ott tartózkodik. Ehhez hozzáfűzöm saját megfigyeléseimet és így jóformán egy perce sincs, amiről ne tudnék számot adni: mit tett, mit mondott vagy hallott. Utánjárásom csak addig terjed, amíg ez Felséged megnyugtatására szükségesnek mutatkozik.” Kíméletlen igazmondással tájékoztatja a hűséges követ császárnőjét, mindenről, amit megtudott. Nehogy az akkori diplomácia kedvenc eszközének, a postarablásnak áldozatul essenek, külön futárok hordják ezeket a „tibi soli“ jelzésű, egyedül Mária Teréziának szóló leveleket, melyek így még a kancellár, sőt József császár kezéhez sem jutnak. Marie Antoinette gyakran értetlenül látja, milyen gyorsan, milyen pontosan tudnak Schönbrunnban életének minden apróságáról, de nem sejti, hogy őszhajú, atyai barátja egyben anyjának bizalmas kémje is és hogy a figyelmeztető, rejtelmesen mindent tudó anyai leveleiket Mercy kéri, sőt fogalmazza. Hisz Mercynek a gondtalan gyerek féken tartására egyetlen eszköze az anya tekintélye. Mint egy idegen, bárha barátságos udvar követe, lehetetlen, hogy ő adjon utasításokat a trónörökösnének, nem nevelheti, nem befolyásolhatja Franciaország leendő királynéját. Így, ha valamit el akar érni, otthonról kéri a szeretetteljesen szigorú leveleket, melyeket Marie Antoinette mindig szívdobogva nyit fel. A senkinek alá nem rendelt, komolytalan gyerek, alázatos félelemmel fogadja anyjának írott szavait, megadóan hajt fejet a legkeményebb szidalmak előtt is.

Csak a szakadatlan megfigyelésnek köszönhető, hogy Marie Antoinette-t az első években elkerülte a legnagyobb veszedelem: saját mértéktelensége. Egy idegen, erősebb szellem, anyjának hatalmas és messzelátó értelme gondolkozik helyette, megingathatatlan komolysága őrködik lánya könnyedségén. Marie Antoinette-t a császárnő túlkorán áldozta fel az államérdeknek, de az anya féltő gondoskodással igyekszik enyhíteni gyermeke sorsán.

A jókedélyű, szíves és gondolkodni nem akaró gyermek, Marie Antoinette tulajdonképpen nem nézi ellenszenvvel a körülötte élő embereket. Új nagyapját, XV. Lajost, aki barátságosan simogatja arcocskáját, kedveli, jól megértik egymást a három öreg hölggyel is, nem kevésbé Madame Etikettel, teljesen megbízik gyóntatójában, Vermondban és gyermekesen tisztelő ragaszkodást érez anyja csendes, öreg barátja, Mercy követ iránt. De ezek mégis öreg emberek, komolyak, ünnepélyesek, mértéktartók és ő, a tizenötéves, szeretne valakivel fesztelenül bizalmas barátságba kerülni; játszótársat keres a tanítók, felügyelők és tanácsadók helyett, fiatalsága fiatalok után vágyik. De kivel legyen bizalmas ebben a kegyetlenül ünnepélyes márványpalotában, kivel játsszék? Kor szerint igazi játszótársa a nála alig egy esztendővel idősebb férje volna. De az elpuhult, félszeg és félszegségében gyakran goromba kamasz, óvatosan kerül minden bizalmaskodást fiatal feleségével: esze ágában sem volt ilyen fiatalon megházasodni és hosszú időbe telik, amíg egyáltalán képes félig-meddig udvariasan beszélni ezzel az idegen lánnyal. Így csak öccsei, Artois és Provence grófjai, maradnak Marie Antoinette számára, aki a tizennégy és tizenhároméves fiúkkal gyerekesen eltréfál, kölcsönkért kosztümökben színházat játszik, amíg Madame Etiketté meg nem jelenik a színen, ilyenkor gyorsan eltűnik minden, a dauphine-t nem szabad játékon érni. Jókedvre, gyengédségre mégis szüksége van a zabolátlan gyereknek; hol a követ útján kér Bécsből egy kis kutyát, hol a komorna fedezi fel, hogy a francia trónörökösné... szörnyűség... valami felvigyázónő két kis gyerekét vitte a szobájába és szép ruháját nem kímélve csúszkál velük a padlón. Első perctől az utolsóig küzd Marie Antoinette-ben a szabad, természetes ember, a nagyképű, frakkos és fűzött, mesterkélt környezet ellen, amibe belecseppent. A könnyed és vidám bécsi nő, örökké idegennek érezte magát az ezerablakos ünnepélyes Versailles-ban.

Küzdelem egy szóért

„Ne avatkozz a politikába, ne törődj mások dolgával" tanácsolja kezdettől fogva Mária Terézia. Tulajdonképpen felesleges az intés, mert a fiatal Marie Antoinette-nek saját örömein kívül semmi sem fontos. Minden, ami alapos megfontolást, vagy rendszeres gondolkozást kíván, untatja ezt az önmagát imádó fiatal asszonyt és valóban akaratlanul kerül mindjárt az első években egy olyanfajta kicsinyes intrika hadjárat központjába, mely XV. Lajos udvarában elődje nagyszabású politikáját helyettesíti. Már érkezésekor két pártra szakadt udvart talált. - A királyné régen meghalt és így jog szerint a legmagasabb női rang és tekintély a király három lányát illette. A három vakbuzgó és csak intrikákra hajlamos lány ügyetlenül, együgyűen és kicsinyesen csak arra használja fel helyzetét, hogy a miséken az elsősorban üljenek és fogadásoknál elsők legyenek. Unottak, vénlányosak, meg sem kísérlik befolyásolni apjukat, aki már csak élvezeteivel, még pedig érzékien durva élvezeteivel törődik; miután semmi hatalmuk, semmi befolyásuk nincsen, állásokat nem osztogathatnak, a legkisebb udvaronc sem keresi kegyeiket és minden dicsőség, minden hízelgés azé, akinek az erényhez vajmi kevés köze van: a király utolsó kedveséé, Madame Dubarryé. A legalsóbb néprétegekből felkerült, homályos múltú, kósza hírek szerint nyilvánosházakon át a királyi hálószobába jutott nő, hogy az udvarképesség látszatát megszerezze, rábírja akarattalan szeretőjét, hogy egy nemesi férjet vegyen számára, Dubarry grófot, aki igen kellemes férj: a házasságkötést követő napon örökre eltűnik. Neve azonban udvarképessé tette az egykori utcalányt. Másodszor játszódik le Európa szeme előtt a nevetséges és megalázó komédia, a legkeresztényebb király, mint idegen nemes hölgyet mutattatja be magának jólismert kegyencnőjét és bevezeti az udvarnál. A fogadás udvarképessé tette a király szeretőjét, aki azóta a palotában lakik, három szoba távolságban a megbotránkozott lányoktól és szobáját külön lépcsők kötik össze a királyi lakosztállyal. Saját, sokszor kipróbált testével és csinos, ártatlan lányokkal, akiket maga vezet az öreg kéjenchez, teljesen kezében tartja az öregedő, túlérzéki királyt: aki XV. Lajos kegyét keresi, csak az ö szalonján át érhet célt. Miután hatalma mindenre kiterjed, tolonganak körülötte az udvaroncok, előszobájában uralkodók követei várnak alázatosan, királyok és fejedelmek elhalmozzák ajándékokkal; minisztereket meneszthet, állásokat osztogathat, kastélyokat építtethet és korlátlanul rendelkezik a királyi kincsek felett; telt nyakát hatalmas gyémánt kolliék díszítik, kezén, melyet főpapok, hercegek és minden törtető alázattal csókol meg, óriási gyűrűk ragyognak és dús, barna hajában láthatatlanul, szinte ott ragyog a korona.

A királyi kegy minden jele, az udvaroncok alázata és hízelkedése bőven kijut, a nyoszolya hatalmával visszaélő, szemérmetlen asszonynak, aki kihívóbban viselkedik Versailles-ban, mint valaha is bármelyik királyné. Visszavonultan a hátsó szobájukban ülnek a megsértett lányok, zsémbelnek, jajgatnak, mert a betolakodott utcalány szégyent hoz az udvarra, nevetségessé teszi apjukat, megbénítja a kormányzást és lehetetlenné tesz minden keresztény, családi életet. Egyetlen vagyonuk, önkéntelen megőrzött szüzességük... hiszen kedélyük szellemük vagy tekintélyük nincsen... és minden gyűlöletüket rászabadítják erre a babilóniai szajhára, aki anyjuk helyében királynéként tetszeleg és reggeltől estig nincs más gondolatuk, mint gúnyolódni rajta és ártani neki, ahol tudnak. Kapóra jön, a fiatal idegen gyermek, aki bár csak tizenötéves, de főhercegnő és jog szerint, mint trónörökösné, az udvar első asszonya; boldogan ragadják meg az alkalmat, hogy Dubarry ellen kihasználják és első pillanattól kezdve azon dolgoznak, hogy a mit sem sejtő, Marie Antoinette-t a kegyencnő ellen hangolják. Míg maguk a háttérben maradnak, a gyermeket küldik a küzdelembe, aminek egyetlen célja a tisztátlan vad elejtése. Látszólagos gyengédséggel bevonják érdekkörükbe a fiatal hercegnőt. Marie Antoinette anélkül, hogy sejtené, néhány hét alatt az elkeseredett harc középpontjába kerül.

Érkezésekor Marie Antoinette, mit sem tud Madame Dubarryról, még kevésbé különleges helyzetéről: Mária Terézia szigorúan erkölcsös udvarában a maitresse fogalma ismeretlen volt. Az első souper-nál észreveszi az udvarhölgyek közt a teltkeblű, élénk színekbe öltözött, csodálatos ékszerekkel díszített Madame Dubarryt, aki élénk érdeklődéssel pillantgat feléje. A három nővér azonban, gyengéden a tapasztalatlan kislány segítségére siet, célzatosan és alaposan felvilágosítják a helyzetről, úgy, hogy Mária Antoinette néhány hét múlva anyjához írt levelében „sotte et impertinente créature“-nek nevezi a királyi kegyencnőt. Hangosan és gondtalanul terjeszti a rosszakaratú, kaján megjegyzéseket, melyeket a kedves nénikék bíznak felelőtlen szájára és az unott, de ilyen eseményekre éhes udvar pompásan mulat: mert Marie Antoinette a fejébe vette... illetve inkább a három nővér verte a fejébe... hogy a szemtelen betolakodót, aki mint valami páva pöffeszkedik az udvarnál, alaposan letörje. A versailles-i udvar vasszigora tiltja, hogy egy alacsonyabb rangú hölgy megszólítsa a magasabb rangút, tiszteletteljesen várnia kell a kezdeményezést. Királyné nem lévén, természetesen a dauphine az udvar legmagasabb rangú hölgye, aki busásan él is jogával. Hűvösen, mosolyogva, kihívóan váratja Dubarry grófnőt; heteken, hónapokon keresztül nincsen, a mind türelmetlenebb asszony számára, egyetlen szava sem. Az egész udvar pokoli kárörömmel lesi a párharc kifejlődését és boldogan sütkéreznek a három vénlány szította tűz körül. Mindenki feszülten figyeli Dubarryt, aki rosszul leplezett dühhel ül az udvarhölgyek között és kénytelen eltűrni, hogy a tizenötéves, szőke kislány vidáman cseveg mindenkivel; csak előtte zárulnak be mereven a kissé előreálló Habsburg-ajkak, Marie Antoinette egy szót sem szól hozzá, úgy néz el a gyémántoktól csillogó grófnő felett, mintha ott sem volna.

Dubarry pedig alapjában nem rosszindulatú asszony. Mint valódi, egyszerű nő, osztályának minden előnyét magával hozta, a szerencsések kedvességét baráti közvetlenséget, mindenki számára, akiben jóakaratot érez. Minden hízelgőhöz, már csak hiúságból is kedves, könnyen és gavallérosan ad mindenkinek, aki kérésével hozzá fordul; semmiesetre sem rossz, vagy irigy asszony. De éppen, mert egész mélyről emelkedett fel, ily káprázatos gyorsasággal, nem elég neki, ha érzi a hatalmat, érzékelhetően és láthatóan élvezni is akarja, hiún és buján sütkérezni az őt meg nem illető fényben és főképpen szeretné, ha dicsősége jogosnak látszanék. Magának követeli az első helyet az udvar hölgyei közt, ő hordja a legszebb gyémántokat, a legpompásabb ruhákat, övé a legszebb fogat és a leggyorsabb lovak. Mindezt nehézség nélkül megkapja az erotikusán teljesen lebilincselt, akarattalan férfitől... semmiről sem kell lemondania. Az illegitim hatalom tragikomédiája, amitől még Napóleon sem szabadulhatott, hogy utolsó, legnagyobb ambíciója éppen a legitim hatalmasok elismerése. Sok beteljesedett vágya, a hercegek hajbókolása és az udvaroncok hízelgése közepette van egy, amely teljesíthetetlen marad: Madame Dubarry legfőbb óhaja, hogy az udvar első asszonya észrevegye, hogy a Habsburg főhercegnő barátságosan, szívesen fogadja. De hogy ez a „petite rousse“..., így nevezi Marie Antoinettet esztelen dühében... ez a tizennyolcesztendős kis liba, aki még franciául sem tud tisztességesen, aki ahhoz sem ért, hogy férjét valóságos házaséletre késztesse - ez a korlátolt szűzecske felhúzza előtte duzzadt ajkát és az egész udvar szemeláttára mellőzze, sőt arra vetemedjék, hogy őt, a legbefolyásosabb asszonyt, nevetségessé tegye, rajta nyilvánosan mulasson... ezt nem tűrheti.

Az udvar háborújában minden jog kétségkívül Marie Antoinette oldalán van. Rangban magasan e „hölgy” felett áll és trónörökösné létére nem köteles a grófnéval beszélni, még ha hétmillió gyémánt ragyog is rajta. Viszont Dubarry mögött áll a tényleges hatalom: a királyt teljesen kezében tartja. Fennhéjázó cinizmusában... utána a vízözön... XV. Lajos a legmélyebb erkölcsi züllés felé halad, nem törődik az állammal, családjával, alattvalóival, a világgal, nyugalmat akar és élvezetei után jár. Tőle mehet minden a maga útján, nem mer szemérmet vagy erkölcsöt követelni udvarától, mert tudja, hogy a változásokat elsősorban önmagán kellene elkezdeni. Elég sokáig uralkodott, az utolsó években már csak jól akar élni, ha mellette és mögötte tönkre is megy minden. A váratlan asszonyháború bosszantóan zavarja békéjét. Tunyaságában legszívesebben nem avatkozna a harcba. De Dubarry naponta hangoztatja, hogy nem engedi sértegetni magát egy ilyen tacskótól, nem hagyja, hogy az egész udvar előtt nevetségessé tegyék: a király köteles megvédeni a saját és az ő becsületét. A király végezetül is megunja a naponként ismétlődő, zokogó jeleneteket és elhívatja Marie Antoinette udvarmesternőjét, Madame de Noailles-t, hogy tisztázza a helyzetet. Kezdetben elismeréssel beszél unokája feleségéről. Lassanként azonban átszövi beszédét kisebb kifogásokkal: úgy véli, hogy a dauphine kissé szabadon fecseg mindenről, amit lát és célszerű volna figyelmeztetni, mert ez rossz hatást vált ki a legszűkebb családi körben is. Az udvarmesternő... hiszen ez volt a cél... azonnal jelentést tesz Marie Antoinette-nek, aki viszont sietve értesíti három nénjét és Vermondot, ez utóbbi tájékoztatja Mercyt, aki kétségbeesve... veszélyben a szövetség... gyorsfutárral jelenti a helyzetet Bécsbe.

A jámbor, bigott Mária Terézia helyzete felette kényes. Híres erkölcsbizottsága Bécsben javítóintézetbe utalja a hasonló hölgyeket és most ő utasítsa lányát, hogy egy ilyen teremtéssel udvarias legyen?! De, hogy foglaljon állást a király ellen? A katolikus anya szembekerül az államfővel. Végül is, mint ravasz diplomata, úgy kerüli meg a kérdést, hogy az ügy megoldását átengedi az állami kancelláriának. Kaunitz levelét küldeti Merevhez, aki utasítást kan, hogy világítsa meg Marie Antoinette előtt a helyzetet. Ilyen módon megóvja erkölcsi ál láspontját és lányának mégis tudomására hozza, hogyan kell viselkednie, mert Kaunitz levele szerint: „Udvariatlanság olyan emberek kel szemben, akiket a király társaságába fogadott, sértés a királyra nézve és ilyennek kell venni mindenkit, akit a király bizalmasának tekint, senki sem jogosult felül vizsgálni, jogos vagy jogtalan volt-e a király választása. A fejedelem, az uralkodó döntését, mindenki bírálat nélkül tiszteletben tartani köteles”.

Az utasítás világos és félreérthetetlen. Marie Antoinettet azonban a vénlányok uszítják a háttérből. „Hogyne, hogyne, rendben van”, jegyzi meg hanyagul, mialatt Mercy felolvassa előtte a kancellár levelét, de magában elhatározza, hogy az öreg Kaunitz fecseghet, amennyit akar, az ő magánügyeibe semmiféle kancellárnak nincs beleszólása. Mióta észrevette, hogy a buta asszony, a „sotte créature” bosszankodik, az ügy kétszeres örömet okoz az önfejű kislánynak és mintha mi sem történt volna, kajánul, vidáman kitart hallgatása mellett. Bálokon, ünnepélyeken, a játékasztal mellett, sőt a király asztalánál, napról-napra találkozik vele és boldogan látja az asszony várakozó izgalmát, remegését, ahányszor közelébe kerül. Várhatsz, várj csak ítéletnapig: összeszorított ajakkal megy el mellette, valahányszor tekintetük találkozik; a várva-várt szót, sem Dubarry és a király, sem Kaunitz és Mercy akarata, de még anyja titkolt kívánsága sem kényszeríti ki belőle.

A harc most már nyíltan folyik. Az udvaroncok hada érdeklődéssel szemléli a két asszony kakasviadalát s azok makacsul hallgatnak: az egyik sírva a tehetetlen dühtől, a másik megvető, fölényes mosollyal. Fogadásokat kötnek, hogy ki marad felül, Franciaország törvényes vagy törvénytelen uralkodónője? Évek óta nem folyt mulatságosabb színjáték Versailles-ban.

Végezetül a király is megharagszik. Megszokta. hogy e palotában minden rendelkezésére áll, megszokta, hogy mielőtt még világosan kimondta volna akaratát, mindenki sietve tesz eleget kívánságának. És a legkeresztényebb király, Franciaország uralkodója, most először talál ellentállásra: egy fejletlen csitri merészkedik szembeszállni parancsával?! A legegyszerűbb volna természetesen, ha maga elé hívatná a kis lázadót és alaposan megmosná a fejét; de ettől még a cinikus és teljesen erkölcstelen ember is visszariad; kényelmetlen volna unokája feleségét nyíltan felszólítani, hogy a nagyapa szeretőjével beszélgetésbe elegyedjék. Zavarában ugyanazon eszközhöz fordul, mint Mária Terézia: magánügyéből államügyet csinál. Mercy követ, nagy meglepetésére meghívást kap a francia külügyminisztériumtól - Dubarry grófné lakosztályába. A szokatlan meghívásból sejti, hogy miről van szó és sejtelme beigazolódik: alig beszélt néhány szót a miniszterrel, belép Dubarry grófné, szívélyesen köszönti és azonnal részletesen elmeséli, hogy milyen igaztalanul vádolják, őt igazán semmi ellenséges érzelem nem vezeti a dauphine-nal szemben, sőt inkább ellenkezőleg. A derék Mercy zavarban van... a császárnő követe, mint Dubarry bizalmasa... ötöl-hatol, diplomatikus formákat keres. Egyszerre megnyílik a titkos tapétaajtó és XV. Lajos személyesen is beleavatkozik a kényes beszélgetésbe, „ön eddig” szól Mercyhez „a császárnő követe volt, legyen most egy rövid időre az én képviselőm”. Azután őszintén nyilatkozik Marie Antoinette-ről. Bájos teremtés, de fiatal és túl élénk, férje nem kénes befolyásolni, így menthetetlenül mindenféle intrika hínárjába kerül, többek között olyanok hatása alá is... itt a három vénlányra, saját gyermekeire céloz... akiktől csak rossz tanácsot kaphat. Ezért arra kéri Mercyt, használja fel befolyását, hogy a dauphine viselkedése megváltozzék. Mercy azonnal megérti, hogy az ügy politikummá nőtt, félreérthetetlen és feltétlenül teljesítendő meg