A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Entice (The Price Family Series #2), 2019

Fordította:
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Az örökös (A Price dinasztia 1.), 2023

Entice: A Novel

Copyright © 2019 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5706-81-5

Az én habókos, különc kis családomnak.
Mert az „otthon” nem egy hely, hanem az emberek, akikkel megosztjuk.

„Van valami a tiltott gyümölcsben, amitől kimondhatatlanul csábítónak tűnik.”

Mark Twain

(Fordította: Horváth M. Zsanett)

ELSŐ FEJEZET

Grayson

– Hogy érted, hogy Malagába kell mennem? – sziszegek a telefonba. Péntek reggel nyolc óra van, egy hosszú hét utolsó munkanapja. Jelenleg utazni vágyom a legkevésbé, Spanyolországba pedig pláne nem kívánkozom.

– Jézusom, Gray! Úgy hőbörögsz, mintha azt mondtam volna, hogy börtönbe kell vonulnod. Malagáról van szó, az ég szerelmére! A Costa del Sol egyik legszebb városáról – vág vissza Addison, a húgom. Ő persze könnyen beszél. Hetek óta nem dolgozik.

Erről jut eszembe…

– Még mindig nem dolgozol? – érdeklődöm.

– Nem – feleli.

Mély levegőt veszek, és a város felé fordulok az irodaszékkel. A Price Enterprise irodájából tökéletes kilátás nyílik. Az épület a Park és az 50. utca sarkán van, az irodám pedig a belvárosra néz. Gyönyörű ez a reggel, már napok óta vártam a jól megérdemelt magányt. Most viszont rövid időn belül el kell indulnom, hogy találkozókra menjek a húgom helyett, pedig nem így akartam eltölteni a hétvégét.

Félreértés ne essék, szeretem a húgomat, de ideje lenne visszatérnie.

– Tudod, hogy tavaly ősszel a munka miatt nem tudtam igazi nászútra menni – szakítja félbe a kimondatlan bosszankodásomat. Visszafordulok az asztalhoz, és megnyitom a naptárat a számítógépen.

– A „második” nászutad pedig feltűnően hosszúra nyúlt. Nem az a szokás, hogy csak két hét szabadság jár az ilyesmire?

– Nos, én többet veszek ki. – Belenevet a telefonba.

– Addy!

– Ne Addyzz itt engem! Férjhez mentem, és arra kell a szabadidő, hogy a férjemmel tölthessem. Ne tégy úgy, mintha ez akkora kellemetlenség lenne! Ne tégy úgy, mintha tényleg zavarna! Csak az őrületbe akarsz kergetni.

Ezen végre elmosolyodok. Igaza van. Tényleg nem zavar, hogy nincs az irodában. Csak hiányzik nekem. Miután apánk meghalt, együtt vettük át a helyét hárman, és a saját kezünkbe vettük az irányítást. Csupán szeretem bosszantani a húgomat. Mindig is szerettem. Mindig is szeretni fogom.

– Erre való a nagy tesó.

Kiereszt egy frusztrált sóhajt, mielőtt folytatja.

– Valójában miről van szó?

– Hiányzol – ismerem be. – És nem tudom, meddig bírom még elviselni Jaxsont. Te vagy itt a békefenntartó.

– Olyan nehéz volt ezt bevallani? – Felkacag. Nyilvánvalóan élvezi a pillanatnyi gyengeségemet.

– Igen. De most, hogy ezen túl vagyunk, tényleg hiányzol, és semmi sem működik olyan olajozottan, ha nem vagy itt. – Nem szeretem kimutatni az érzéseimet, de ha a húgomról van szó, ő kivétel.

– Na ugye, hogy örülsz, hogy Spanyolországba mehetsz?

Nem igazán.

– Miért örülnék, hogy Spanyolországba mehetek?

– Először is, gyönyörű ország. Másodszor…

Félbeszakítom.

– Addison, te szoktál utazgatni, nem én.

– Nos, néha sajnos változnak a dolgok. Megszoksz vagy megszöksz, Gray. Most, hogy nem vagyok az irodában, szükségem van a segítségedre, hogy olykor beugorj a helyemre – közli szigorúan. Mintha a kishúgom dolga lenne, hogy emlékeztessen a kötelezettségeimre. – Vagy azt akarod, hogy inkább Jaxet küldjem? Biztos vagyok benne, hogy… remekül elboldogulna.

– Rendben. – Az öcsénk remek fickó, de üzletet nem ő fog kötni, az biztos. – Mikor esedékesek a találkozók?

– Holnap – mondja, mintha ez nem borítaná fel teljesen az időbeosztásomat.

– Jössz nekem eggyel.

– Mindig. Köszi. Szeretlek! – Belecuppog a telefonba, majd megszakítja a hívást.

Amikor leteszem a telefont, halkan nevetgélve csóválom a fejem. A kishúgom az egyetlen ember ezen a világon, aki olyasmire is rá tud venni, amit eszem ágában sincs megtenni.

Ő az én gyenge pontom, és az az igazság, hogy azok után, amiken keresztülment, megértem, hogy szüksége van egy kis szabadságra.

Jaxson, mintha csak megidézték volna, besétál az irodámba. Jelentőségteljes pillantást vetek rá, majd az ajtóra. Az ajtóra, amely csukva volt, ám ő arra sem vette a fáradságot, hogy kopogjon, mielőtt benyitott volna.

– A kopogás egy közismert udvariassági gesztus – jegyzem meg felvont szemöldökkel.

– Ki zongorázott az idegeiden, bátyó? – Fittyet hány a megjegyzésemre, úgy jár-kel az irodámban, mint akinek semmi gondja a világon, és az igazság az, hogy tényleg nincs. Sokkal fiatalabb nálam. Férfinek kellene tekintenem, a cég ügyvezető igazgatójának, de nem könnyű, amikor fehér pólóban, szakadt farmerben és sapkában jelenik meg az irodában.

– Senki sem zongorázott semmin, „öcskös” – morgolódom bosszúsan.

Felemeli a kezét, hogy kiélvezze a mentális képet, mielőtt folytatja.

– Akkor minek vágsz olyan pofát, mint aki mindjárt becsinál? Hacsak…

– Mi lenne, ha a változatosság kedvéért nem mondanál ki mindent, amire gondolsz? – Úgy felemelem a hangomat, hogy ha lenne valaki a szomszédos irodában, tisztán hallana minden szót. Szerencsémre Addison a szomszédom, így üres a helyiség.

– Áh. – Vállat von. – Ki kellett adnom magamból. Szóval, mi jár a fejedben, tesó?

– Hogy bárcsak benőne a fejed lágya, és keményebben dolgoznál – vágok vissza.

– Keményen dolgozom.

– Lányok fiókját feltörni a közösségi hálón aligha számít kemény munkának.

– Először is, pontosíthattál volna. Másodszor: különben honnan tudnám, hogy pszichopaták-e, mielőtt randiznék velük? – Ezt halálosan komolyan kérdi, ezért csak megrázom a fejemet.

Az öcsém meghibbant.

– Csinálhatnád úgy is, mint mi, többiek.

– Aha, látom én, hogy megy ez. A legutóbbi kapcsolatod is befuccsolt.

– De nem azért, mert nem zaklattam a kibertérben, nem mintha számítana. Mikor nősz már fel és vállalsz több felelősséget… itt? Mármint ebben az irodában, a Price Enterprise-ban.

– Én vagyok az ügyvezető igazgató. – A hangja komoly, mintha ő lenne itt a vezérürü, mintha időben bejárna dolgozni, és ő távozna utolsónak a nap végén.

– Csak névleg. El sem tudom képzelni, hogy te vezényeld le Addison megbeszéléseit.

– Aha! Értem már.

– Mit értesz?

– Irigykedsz a tesónkra. – Az önelégült kis szaros képes, és elvigyorodik.

– Persze hogy irigykedem. A lábát lóbálja valahol, miközben az én nyakamba szakad az összes munkája.

– Ezúttal hová küldött? – érdeklődik.

Nyilvánvaló, hogy Addison megint elküldött valahová. Három napja Tennesseeben voltam, előtte Franciaországban, azelőtt pedig… hány helyre is utaztam már a húgom esküvője óta? Túl sokfelé ahhoz, hogy mindegyikre emlékezzek.

– Spanyolországba.

– Spanyolország csodálatos ország. A nők…

Felemelem a kezem, hogy elhallgattassam.

– Nem érdekelnek a nők.

– Talán éppen ez a te problémád. Talán ha megdugnál valakit… – Jelentőségteljesen elhallgat.

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá, de nem vagyok rászorulva az útmutatásodra, hogy mikor, hol és kivel dugjak. – Felemelem a hangom, és ha eddig nem is hallotta az egész emelet a beszélgetésünket, most már biztos lehetek benne, hogy hallják. – Csak elegem van az utazgatásból.

Ezzel nem túlzok. A rutint szeretem. A rendet. Azt szeretem, ha az én kezemben van az irányítás, ha pedig Addison napi szinten hívogat, azzal mindent tönkrevág. Apám mindig is azt akarta, hogy a cége generációról generációra öröklődjön, hogy sikerrel vezessük, s bár én ezt teszem azzal, hogy utazom, úgy érzem, hasznosabban tölteném az időmet, ha inkább azzal foglalkozhatnék, hogy nyereséges legyen a cég. A tengerentúli megbeszélésre fordított időt itt sokkal jobban el tudnám tölteni.

Talán nem is olyan fontos ez a megbeszélés, és más is elmehetne…

Felkapom a telefont, és máris visszahívom Addisont.

– Ilyen hamar? Nem. Nem mondhatod le.

– Nem is mondom. Csak tudni akartam, hogy kivel kell találkoznom.

– Ó, hát nem említettem? – Lehalkítja a hangját, és ösztönösen eltűnődöm, hogy mi a fene folyik itt. – Tylerrel találkozol. – Elhallgat, és tudom, hogy mondani akar még valamit. Nem tudom, mit érezzek a hír hallatán.

Évek óta nem beszéltem Tylerrel.

– A picsába!

Oké, már tudom, mit érzek.

– Lesz néhány másik találkozód is – teszi hozzá gyorsan –, de Tyler a legfontosabb.

– Nem biztos, hogy ez olyan jó ötlet.

– Csak úgy érzem, tartozom neki. – A húgom felsóhajt.

– Ezt meg hogy érted? – Önkéntelenül megdermedek.

– Hadd magyarázzam meg, Gray. Én vettem rá apát, hogy Tyler helyett…

– Nem számít, Addison. Ez üzlet, Tyler Reed pedig a legjobb barátom volt. De hátat fordított a barátságunknak egy nyavalyás állás miatt! – sziszegem.

– Tudom, de azok után, amiken keresztülmentem, elgondolkodtam, hogy mégis hány embernek ártottam a múltban, és Tyler is köztük van. Helyre akarom hozni.

– Oké. – Elhallgatok, várom, hogy folytassa. – Miért pont most?

– A fülembe jutott egy pletyka, hogy rosszul megy neki az üzlet. Az, hogy rábízzuk az ingatlan látványterveit, lehet, hogy nem nagy munka, de ez a legkevesebb, amivel segíthetek neki.

Kieresztek egy hosszú sóhajt.

– Találkozom vele. De istenre esküszöm, Addison… ha még mindig egy faszfej, én otthagyom a fenébe.

– Nem az. A telefonbeszélgetésünk alapján, amikor leegyeztettük a találkozót, úgy tűnt, hogy őszintén megbánta a viselkedését.

– Rendben, ha ez minden, akkor majd később beszélünk. Hacsak nincs még valaki a múltból, akit elő akarsz rángatni, hogy rám szabadítsd.

– Egyelőre nincs, de csak várj, majd találok – viccelődik finoman. – Szeretlek!

– Én is szeretlek! – válaszolom, mielőtt leteszem a telefont.

Nem tudom, mit gondoljak a Tyler Reeddel való találkozásról. Volt idő, amikor olyan volt nekem, mintha a bátyám lenne, de már évek óta nem láttam. A középiskolában barátok voltunk. Minden nyáron a nagyszüleim hamptonsi házában nyaraltam, és Tyler családjának is volt egy háza a tengerparton. Tyler két évvel idősebb nálam, de mivel nem volt más a közelben, hamar összebarátkoztunk.

Egy ideje nem szeretek a keleti partra járni, ezért megszakadt a kapcsolatunk, és ezer éve nem beszéltünk egymással.

A nézeteltérésünk óta.

Vajon hogy alakult az élete?

MÁSODIK FEJEZET

River

A kora reggeli napfény beszűrődik a lakásom ablakán. Egész éjjel fenn voltam, hogy befejezzem a házi dolgozatot, és szerencsémre sikerült elkészülnöm vele. Ez volt az utolsó a külföldön töltött félévben.

A legvégére hagytam. Mindig is gondot jelentett a dolgozataim ütemezése.

Hiába tudtam, hogy közeleg a leadási határidő, tegnap estig nem tudtam rávenni magam, hogy belevágjak. Igaz, hogy lehettem volna okosabb is, de felkészültem a kihívásra. Irdatlan mennyiségű kávéval felszerelkezve végiggépeltem az éjszakát.

Most, hogy elkészült, és elküldtem a profnak, jóízűen kinyújtózom és hatalmasat ásítok.

Kimerültem. Hullafáradt vagyok. Végig fogom aludni ezt a hetet.

Feltápászkodom, valahogy elbotorkálok az ágyamig, és belezuhanok. Meleg és hívogató. Képtelenség ellenállni a pihepuha libatollpárnáknak. Miután több mint huszonnégy órán át virrasztottam, akár az árokba is bedőlnék aludni.

Lassan lecsukódik a szemem, ám hirtelen rezegni kezd a telefonom az éjjeliszekrényen.

Kelletlenül kinyújtom a kezem, és felkapom.

Kim hív, a mostohaanyám. Halvány mosoly ül ki az arcomra.

– Kim, minden oké? – szólok bele ásítva.

– Felébresztettelek? – kérdi, a hangja élénkebb, mint máskor.

– Valójában nem. – Lehúzom az ágytakarót, és bemászom a takaró alá. – Épp most feküdtem le.

– Ó, ez a fiatalság! – Felkacag. – Sokáig buliztál a barátaiddal?

– Sokáig tanultam a könyveimmel.

– Szóval az utolsó pillanatra hagytad, értem.

– Szeretek veszélyesen élni, de szerencsére végeztem, és most már napokig alhatok.

– Ez azt jelenti, hogy nem akarsz csatlakozni apádhoz és hozzám Malagában?

Felülök, mert már tudom, hogy Kim nem fogja egyhamar letenni a telefont.

– Mi van Malagában? – kérdem.

– Üzlet.

Tudhattam volna. Apa mindig dolgozik. De bármennyit is dolgozik, még mindig jobb, mint az én Lily Padem.

Míg a legtöbb gyerek anyának vagy mamának hívta az anyját, nekem Lily Padnek kellett hívnom az enyémet. Igazi hippi volt. Arra született, hogy megmentse a világot a romlástól, és határozottan elutasította a hagyományos társadalmi struktúrát. Csak a béke és a szeretet izgatta.

Ennek ellenére fogalmam sincs, hol lehet most.

De a jövő héten legalább megtudom, amikor találkozunk Portugáliában. Bizonyára részletesen beavat majd a kicsapongásaiba, hiába hányok minden pasitól, akivel eddig összeállt.

Anya már csak ilyen szabad szellem. Ezért kaptam ezt a nevet.

River.

Mellesleg ki nevezi el a gyerekét Rivernek, mármint a celebeken kívül, és pláne ki nevezi el a lányát Rivernek? Szinte biztos vagyok abban, hogy a River tipikusan fiúnév.

Anyám azonban nyilvánvalóan rossz generációba született. A 60-as években kellett volna a világra jönnie a 80-as évek helyett; a hippi életstílus a vérében van.

Ezért adta nekem ezt a nevet. Mert állítása szerint ott fogantam.

Egy folyó mellett.

Nyilván szimbolikusnak szánta. Hogy szabad leszek, soha nem esek csapdába, mindig mozgásban leszek.

Ki meséli el a gyerekének, hogy hol szexelt? Mindenesetre örülök, hogy legalább nem a Coachella egyik klotyójában fogantam. Ja, ezzel még nincs vége: egyéjszakás kaland volt.

Úgy bizony.

Szóval nem elég, hogy anyám egy folyó partján esett velem teherbe, még csak nem is ismerte a fickót. Ami részemről igazán fantasztikus. Miért ne? Ugyan kinek okozna maradandó lelki sebeket ez a kis mellékes infó?

– Na, mit szólsz hozzá? – szól Kim, és kirángat a gondolataimból.

– Mihez?

– Nem akarsz utánunk jönni Malagába? – kérdi ismét.

– Lilyvel találkozom – magyarázom, anyám nevét használva, mivel sosem tekintettem igazán „anyának”.

Megrázom a fejem, amikor belegondolok, milyen nevetséges az életem.

Az egyik szülőm szeszélyes, és a legjobb pajtásom akart lenni, apám pedig sosem volt a közelben. De valójában nem hibáztatom érte. Anyám nem ismerte, ő pedig fiatal volt, még gimnazista, amikor tudomást szerzett rólam. Majd egy nyáron, tizenkét éves koromban, egyszerűen kitett nála. Apámnak fogalma sem volt, hogy mit kezdjen velem. Én pedig megtudtam, hogy mindkét szülőm csapnivaló. De apámban legalább volt annyi tisztesség, hogy felfogadjon valakit mellém. Gyakorlatilag felbérelt egy dadust egy tizenkét éves gyereknek.

Egy fizetett barátot.

Kimet.

A dadus végül hozzáment apámhoz, és hogy őszinte legyek, ez volt a legjobb dolog, ami valaha történt velem.

– Még egy hétig nem találkoztok. Még ma foglalok neked egy repülőjegyet, és estére itt is leszel. Berendezek neked egy szobát, hogy nyugodtan átalhasd az éjszakát.

– Nem tudom, képes leszek-e rá.

– Olyan jó lesz! Apádnak dolgoznia kell, de én szeretnék veled tölteni egy kis időt.

– Nem is tudom.

– Gyere! Jöhetsz korábban is, szundítasz egyet, aztán vacsoránál találkozunk. Holnap pedig elmegyünk vásárolni.

– Kétlem, hogy odaérek vacsorára – válaszolom, már tudom, hogy ha Kim látni akar, akkor ott leszek, de a vacsora már egy másik történet.

– Ó, milyen kár. Pedig biztos vagyok benne, hogy Gray is örülne neked.

– Gray? – kérdem halkan. Csak nem Grayson Price-ra céloz?

– Nem hazudok, és nem fogom azt mondani, hogy nem üzletről van szó. Egy üzleti vacsorát ülnél végig, de biztos emlékszel Grayson Price-ra gyerekkorodból.

Emlékszem.

Hát persze.

Hogy ne emlékeznék?

Tizenkét éves korom óta szerelmes voltam abba a pasiba… nos, talán nem szerelmes, de mindenképpen rajongtam érte.

Azóta követem a közösségi hálón.

Azok után, amit értem tett annyi évvel ezelőtt, az első, amit tettem, amikor apám megvette az első telefonomat, az volt, hogy rákerestem a Google-ön. Könnyű volt megtalálni. Még most, évekkel később is a Google és a TMZ lát el anyaggal.

– Ott leszek – mondom, és igyekszem elfojtani a lelkesedést a hangomban.

– Vacsorára is? – kérdi.

– Vacsorára is. – Leteszem a telefont, és vibrálni kezd a testem az energiától. Gondolkodás nélkül kiugrom az ágyból és a szekrény felé veszem az irányt, hogy feltúrjam, és kiválogassak néhány ruhát a hétvégére.

Ha Grayson Price-szal találkozom, a lehető legjobb formámat kell hoznom.

Nem mintha nőként tekintene rád. Olyan fiatal vagy, hogy a lánya lehetnél.

Lehűtöm magam, de azért összepakolom a ruháimat, és begyűröm őket a kézipoggyászomba. Nem sok holmit viszek magammal. Az évek során megtanultam könnyen utazni.

Lilytől tanultam ezt a leckét.

HARMADIK FEJEZET

Grayson

Tíz perc.

Másodszor is megnézem a Rolexemet. Tyler már tíz percet késik. Normális esetben ilyenkor elmennék, akkor is, ha üzletről van szó. Kényes vagyok az időre és a pontosságra.

Őszintén szólva, mindenre kényes vagyok.

Ha bárki mással találkoznék, lefújnám az üzletet, nem szerződnék vele. Addison azonban kitartóan állította, hogy Tyler megbánta a dolgot, és ha igaz, amit az üzleti helyzetéről mondott, akkor szeretnék segíteni. Amióta Tylerrel összevesztünk, megtanultam, hogy az élet mulandó. Sosem tudhatjuk, mennyi időnk van még, ezért nincs okunk haragot tartani. Ha el akarja ásni a csatabárdot, én benne vagyok. Úgyhogy ahelyett, hogy felállnék és elsétálnék, inkább elintézem egy vállvonással. Intek a csaposnak.

– Mégiscsak kérem azt az italt. Egy Glenlivet lesz tisztán.

Ma este találkozunk, hogy megbeszéljük a malagai ingatlan részleteit. Addisonnak kellene itt lennie. Én leszarom, hogy mit csinálunk a földdel, ki bérli, kinek adjuk el, mi épül rajta. Én a számok embere vagyok. Csak az érdekel, hogy keressünk rajta.

A csapos néhány másodperccel később odalép hozzám, és letesz elém egy poharat. A számhoz emelem, és éppen bele akarok kortyolni, amikor valaki jelenlétét érzem magam mellett. Megfordulok, hogy megnézzem, ki az.

Egy nő.

Gyönyörű.

Mi több, fenséges.

Fiatal.

Hosszú, szőkés fürtjei a melle alá omlanak, és felpillantok, hogy megcsodáljam a vonásait. Túl fiatal hozzám, az biztos. A húszas évei közepén vagy elején járhat, hatalmas kék szeme és szeplős bőre miatt úgy fest, mint aki most jött a tengerpartról. Hullámos hajzuhatag keretezi az arcát, amit mintha összekuszált volna a szél.

Nem elég, hogy bájos, de amikor elmosolyodik, szaporábban ver a pulzusom. Mióta nem feküdtem le senkivel? Túl régen, hogy őszinte legyek.

Nézem, ahogy beleharap az alsó ajkába, mintha csak arra várna, hogy mondjak valamit. Amikor nem szólok semmit, kihúzza magát, majd felvillant egy mosolyt.

– Nem bánod, ha csatlakozom hozzád? – Meg sem várja a válaszomat, már le is telepedett mellettem. Nyári ruhát visel, méghozzá minit.

– Egyáltalán nem – válaszolom. – Mit kérsz?

– Egy pohár pezsgőt, ha szabad – feleli. A hangja selymes, akár egy angyalé.

A fenébe!

Mi ütött belém?

Ismét a csaposhoz fordulok.

– Egy pohár pezsgőt a hölgynek.

Egy másodperccel később megkapja az italát, ő pedig felhajtja, telt ajkai közé veszi a poharat, és kidugja a nyelvét, hogy kinyaljon belőle egy cseppet, ami nem érte el a száját.

Kíváncsi vagyok, milyen érzés lenne, ha az ajkai az enyémen lennének.

– És mi szél hozott Malagába? – kérdem, mert többet akarok tudni erről a nőről. – Üzlet vagy szórakozás?

Csábos mosoly terül szét az arcán, mintha valami rosszban sántikálna, és egyre ígéretesebbnek tűnik a gondolat, hogy később felvigyem a szobámba, és belefeledkezzek a testébe.

– Mi az?

– Szórakozás – mondja végül, és tudom, hogy megkaphatom, ha akarom. Belekortyolok az italomba, majd átható pillantást vetek rá.

– Úgy volt, hogy egy barátommal vacsorázom, de a jelek szerint felültetett. Ráérsz ma este?

Ha már Tyler nincs itt, akár ki is hozhatom a legjobbat ebből az utazásból.

Elkerekedik a szeme, és már nyitja a száját, hogy válaszoljon, és remélhetőleg igent mondjon, amikor megelőzi egy másik hang.

– Grayson! – szólít meg valaki a hátam mögül, és ahogy megfordulok, látom, hogy Tyler közeledik felém. Legszívesebben elátkoznám, amiért pont most kellett ideérnie. Az imént még nehezteltem rá a késés miatt, de most, hogy itt van, azt kívánom, bárcsak elmenne.

Odafordul a jobbomon ülő nőhöz, és rámosolyog.

– Látom, megtaláltad – mondja neki, mire összevonom a szemöldökömet…

Megtalált?

Ezek szerint ismeri a nőt.

– Igen, volt olyan kedves, hogy meghívjon egy italra. – Megemeli a poharát, és rákacsint Tylerre.

– Még nem vagy elég idős ahhoz, hogy igyál – korholja Tyler, és esküszöm, mintha egy pingpongmeccset néznék, sehogy sem jövök rá, mi folyik itt.

– Spanyolországban vagyunk – von vállat a nő.

Most őt nézem.

Miről maradtam le?

Tyler… csalja Kimet?

– Mit szólsz, Grayson, semmit sem változott, ugye?

– Ki nem változott?

– River, ki más. – Rámutat a lélegzetelállító szépségre.

Ismerősnek tűnik. Miért olyan ismerős a szeme, és miért néz Tyler olyan áhítattal erre a nőre? Ekkor végre leesik a tantusz.

Ez nem nő. Hanem egy lány. Gyönyörű, persze, de akkor is csak egy lány.

Fiatal.

Olyan… rohadtul… fiatal! Hogy nem vettem észre korábban?

Olyan fiatal, hogy akár a lányom is lehetne. Tyler lánya.

A mennyezetre emelem a szemem, és kifújom a levegőt.

Összeszorul a mellkasom a gondolatoktól, melyek percekkel azelőtt futottak át az agyamon, hogy Tyler ideért, mert ő nem akármilyen lány.

Ő a régi barátom lánya.

A kislány, akivel a barátom partiján találkoztam először.

Nem láttam már, mióta is… tizenkét éves kora óta, de most, hogy kiderült, ki ő valójában, ugyanazt a kislányt látom magam előtt, akit valaha ismertem.

A szomorú kislányt, akivel Tyler tengerparti házában találkoztam.

A francba!

Nem könnyű koncentrálni.

Mégis muszáj. Nem beszéltünk a múltról, de látom, hogy Tyler aggódik a munkával kapcsolatos problémái miatt. Azt beszélik a városban – vagyis Addison és Jaxson beszélik –, hogy Tyler vállalata eladósodott. Ezért akarja Addison rábízni a Lancaster-projekt látványterveit. Azért fizetjük, hogy bemutatóházakat készítsen a telken.

Éppen előadja az ötleteit, ám ahelyett, hogy rá figyelnék, folyton az előttem ülő lányra sandítok.

Túl fiatal azokhoz a gondolatokhoz, melyek nemrég futottak át az agyamon.

Úgy tizenöt-tizenhat évvel lehetek idősebb nála. Tyler még a gimnáziumban jött össze az anyjával.

Emlékszem, amikor megtörtént. A Catskills-hegységbe mentem Tylerrel és a családjával halloweenre. Buli volt lenn, a folyónál. Emlékszem, amikor felszedte azt a helyi városi lányt.

Lily Pad.

Akkor még nem tudtuk a nevét.

Nem, csak hónapokkal később derült ki, amikor váratlanul felbukkant, és Tylerrel akart beszélni.

Óriási botrány lett belőle.

Még csak végzős volt a középiskolában, de máris apuka lett.

Szörnyű kimondani, de az volt a legsikeresebb szexuális felvilágosítás, amiben részünk volt.

Attól kezdve mindenki vagy az absztinenciát választotta, vagy a biztonságos szexet.

Elkapom a tekintetem, és a barátomat tanulmányozom. Nyúzottnak tűnik. A szeme alatt sötét karikák éktelenkednek, és eltűnődöm, vajon mikor aludt utoljára zavartalanul. Korábban említette, hogy Kim nem jön vacsorázni, mert nem érzi jól magát, de lehet, hogy ő is rosszul van?

A pincérnő leteszi elénk a tányérokat.

Az ínycsiklandó illat betölti a levegőt, és mélyet szippantok belőle. Egyből összefut a nyál a számban. Olyan keményen dolgoztam ma, még nem is szántam időt arra, hogy rendesen egyek.

Fogom a villámat, és eszem egy falatot, ám ekkor az asztal túloldalán felnyög a lány.

Halk, de mégis elég hangos ahhoz, hogy újra emlékeztessen azokra a tiltott gondolatokra.

Köhögni, pontosabban fuldokolni kezdek.

A kurva életbe!

Becsukja a szemét. Átadja magát a finom falat élvezetének.

Nem. Ne nézz rá! Nem nézhetsz rá.

Nagykorú egyáltalán?

Ha én harminchat vagyok, akkor ő húsz.

Hála az égnek!

Nem biztos, hogy a tükörbe tudnék nézni, ha még csak tinédzser lenne.

A húsz, noha még mindig túl fiatal, sokkal jobb, mint a tizenkilenc.

Képtelen lennék Tyler szemébe nézni, ha még tini lenne.

– Mikor akarsz ellátogatni a telekre? – kérdem, hogy megálljt parancsoljak a gondolatmenetnek.

– Minél hamarabb – feleli. Nem tudom, mennyire lehet rossz az anyagi helyzete, de kijózanító érzés terjed szét bennem. Én itt egy idegen nő után sóvárgok, akiről kiderült, hogy a lánya, miközben lehet, hogy csődbe megy a vállalkozása.

Tényleg egy szemétláda vagyok.

Ide-oda tologatom az előételt a tányéromon. Nem mintha nem élvezném a barátom társaságát, de még mindig nem tértem magamhoz a bárban történtek után. Amint itt végeztünk, kimentem magam és elmegyek inni. Egyedül.

– Mik a terveid nyárra? – kérdi Tyler.

– Egyelőre semmi.

– Jó. Én is New Yorkban leszek. Szeretnék belevágni, amint visszaértünk.

– Persze. Nem probléma.

– Felhívjam az asszisztensedet…?

– Nem kell. Hívj közvetlenül engem – vágok közbe. – A holnapi megbeszélésünk után még néhány napig itt leszek, mielőtt visszamegyek a városba.

– Remek. Köszönöm. Fogalmad sincs, mennyire hálás vagyok érte.

Ahogy folytatjuk a vacsorát, egyre sűrűbb a feszültség Tyler és köztem. Előbb a sportról beszélgetünk. Majd röviden az ingatlanról, azután River tanulmányairól.

Épp most fejezte be a félévet Spanyolországban.

– És hová mész, miután itt végeztél? – Amikor csend ereszkedik az asztalra, elkeseredetten próbálok beszédtémát találni.

Szórakozottan az ajkába harap, majd észbe kap, és kihúzza magát.

– Anyámmal találkozom – feleli.

– Hogy van anyukád?

– Kicsapongó, mint mindig – közli rezzenéstelen arccal.

Tyler halkan felnevet. Amikor abbahagyja, a lányára pillant.

– Riv…

– De ha egyszer az! Ha nem lenne társaságunk – biccent felém –, beavatnálak fiatalkorom minden mocskos részletébe, mielőtt te lettél a gyámom, és mesélnék egyet s mást arról a rövid időszakról is, amit újabban vele töltöttem. De inkább nem teszem. Szóval, igen, apa… kicsapongó.

– Sajnálom… – kezdi az apja, a lány azonban felemeli a kezét.

– Semmi baj – válaszolja, de még az én gyakorlatlan fülemnek is feltűnik, hogy ez nem igaz. Az anyja még mindig fájdalmas téma.

Várom, hogy valaki mondjon valamit, ehelyett River váratlanul feláll.

Éppen követném a példáját, amikor megrázza a fejét.

– Csak egy kis levegőre van szükségem.

Úgy érzem magam, mint egy seggfej. De most megtanultam a leckét. Nem kérdezem többet az anyjáról.

Nem is tudom, minek jegyzem meg magamnak, hiszen soha többé nem fogom látni.

Amikor visszajön, megáll az asztal mellett és rám emeli a hatalmas, kék szemét, mely olyan mély, hogy bele tudnék merülni, ahogy majdnem bele is merültem korábban. Lesütöm a szemem, és megakad a tekintetem duzzadt ajkán. Az alsó ajkát harapdálja, miközben engem néz, én pedig diszkrét köhintéssel elfordulok tőle. Szerencsére, mivel már kifizettem a számlát, el tudok menni.

– Holnap találkozunk – mondom Tylernek.

River felé fordulok, megcsapja az orromat a szappan illata. Nem lenne szabad magamba szívnom az illatát, mégis erre vágyom. Egy esetlenül elmormolt kifogással otthagyom őket.

Se búcsú.

Se köszönés.

Minél gyorsabban eltűnök innen, annál hamarabb elfelejtem, hogy majdnem ráhajtottam egy lányra, aki elég fiatal ahhoz, hogy a lányom legyen.

Hála az égnek, hogy nem tettem meg.

Hiába isteni az illata. Hiába olyan gyönyörű, nem számít. A távozás a mai est legjobb döntése. Pont erre van szükségem, hogy összeszedjem magam.

Amikor már azt hiszem, hogy tiszta a levegő, és szabadon felmenekülhetek a szobám magányába, valaki utánam szól.

– Gray! – cseng Tyler hangja a levegőben.

Megfordulok, ő pedig fürgén odasiet hozzám.

– Ha van egy perced… – kezdi, és a padlóra néz, tudom, hogy kínosan és kényelmetlenül érzi magát. – Beszélni szeretnék veled. Négyszemközt.

– Persze – válaszolom. Nem fűlik hozzá a fogam, de nem vagyok az a fajta, aki meghátrál, úgyhogy megteszem.

– Menjünk át a bárba, és igyunk valamit!

Előremegyek. Ezúttal egy kis asztalnál foglalunk helyet a sarokban.

Miután mindkettőnk kezében van egy-egy pohár skót whisky, megszólal.

– Sajnálom.

Váratlanul érnek a szavai. Bocsánatkérésre nem számítottam. Amikor nem válaszolok, folytatja.

– Rengeteg időm volt átgondolni a múltban elkövetett hibáimat. És a legnagyobb hiba, amit elkövettem, az, ahogy veled viselkedtem.

– Ami elmúlt…

– Nem múlt el – vág a szavamba. – Félrehajítottam egy barátságot valamiért, ami nem a te hibád volt. Addison azt mondta, hogy ő a felelős… de az igazság az, hogy ez sem számít. Az csak üzlet volt, semmi köze nem volt a barátságunkhoz. Sajnálom – ismétli, és a hangja kásás az érzelmektől.

– Semmi baj.

– De baj. Azok után, amit tettem, hogy ilyen lehetőséget adsz nekem… – Elhallgat. – Fogalmad sincs, milyen sokat jelent ez nekem. Hogy mekkora szükségem van erre.

– Mi a helyzet?

– Bajban vagyok. Rosszul megy az üzlet. Nincs elég pénz a kiadások fedezésére. Ez a munka… – Elcsuklik a hangja. – Köszönöm, hogy segítesz!

– És ennyi elég lesz? – kérdem, de nem kell válaszolnia. Az üres tekintetéből ítélve aligha lesz elég.

– Egyelőre. De azután…? – Lehajtja a fejét, és a tenyerébe temeti. – Fogalmam sincs.

Támad egy ötletem.

– De mi lenne, ha nem csak a bemutatóházat készítenéd?

– Hogy érted?

– Mi lenne, ha meggyőzném Lancastert, hogy téged vegyen fel építésznek a projekthez?

– Megtennéd értem?

Bólintok.

– Egy pöcs voltam, te pedig még mindig hajlandó vagy segíteni nekem.

Ismét biccentek.

– Köszönöm! Nem érdemlem meg, de köszönöm.

Ettől kezdve nem esik több szó a múltról. Ehelyett beszámol az élete alakulásáról. Lehet, hogy évek teltek el, de úgy érzem, mintha minden a régi lenne.