Az Élet Fája I. rész

A fény akarata

Balla Sándor

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Szél Ildikó

Előhang

A nevem Izabella. Itt az ideje elmesélnem, hogyan jutott az élet erre a bolygóra. Milyen csodálatos események előzték meg, mire ez a megfoghatatlan erő eljutott ide. Az életet fenyegető

hatalmak ellen felsorakozó harcosok igaz történetét fogom elmesélni, döntéseiket és azok következményeit, mindazon a cselekedetüket, amelyeket, akár tudtukon kívül, de az élet megvédéséért tettek. Az igazat fogom elmondani. Biztos vagyok benne, hogy sok embert felháborítok, és nem fognak hinni nekem, de azt is tudom, hogy lesznek, akik meg fogják érteni a valódi mondanivalóját ennek a történetnek, és elhiszik minden szavát. A magam bőrén tapasztaltam meg a minket formáló és az utunkon terelgető erők nagyságát, akaratát. És biztos vagyok abban is, hogy minden felmerülő kérdésre megkapják a választ, mire a történet végére érünk.

New York állam, Madison megye egy kis városkájában élt az O’Conell család. Henriett, Filip és fiaik, a tizenkét éves Sam és az öt éves Max, egy erdőszéli, szegényes házban éltek. Filip egy fémkészítő gyárban dolgozott reggeltől estig. Alig látta gyermekeit és feleségét, aki részmunkákból próbált segíteni férjének a mindennapi élethez szükséges pénzt előteremteni. Ám egy nap minden megváltozott. Henriett épp hazafelé tartott az esti órákban egy közeli farmról, fáradtan a munkától.

Benyitott, Sam a nappali asztalánál ült és rajzolgatott, mialatt Max a tévén nagy kedvencét, a Dragon Ball-t nézte. Henriett gyermekeire mosolygott, majd meglepetten felkapta a fejét. Zörgést hallott az emeletről. Csak Filip lehet az, gondolta, férje mindennap késő estig dolgozott. Az emeletre ment, ahol a hálószobába nyitva meglátta, hogy férje az ágy szélén ül, fegyverét a kezében tartva sír.

– Tedd meg! Tedd meg! – mondogatta Filip.

– Ne! – mondta Henriett. – Filip, mi a baj? – lépett hozzá.

Férje nem válaszolt, egyre csak azt hajtogatta: tedd meg, tedd meg.

– Semmi baj, itt vagyok! – mondta Henriett.

Ekkor Filip nagy erővel halántékon csapta feleségét, aki elesett, feje vérzett. A férfi felállt és elindult ki a szobából, le a gyerekekhez. Henriett összeszedte minden erejét és utánaszaladt. A lépcsőn érte utol, belekapaszkodott, de a férfi durván megragadta és lelökte. A gyerekek meghallva a zajt nagyon megijedtek. Sam Max-re nézett, aki rémülten figyelte földön heverő anyját. Henriett felállt, látta, ahogy Filip egyik kezével a homlokát fogva, a másikban a fegyvert szorongatva jön a lépcsőn. Henriett feltápászkodott és Sam felé indult, ám mielőtt odaért volna, hatalmas dördülés törte szét a csendet. Henriett szeme tágra nyílt, földre rogyott. Sam csak annyit látott, hogy apja fegyvert tart anyja felé. A fiú rémülten vette észre, hogy anyja körül lassan vértócsa növekszik.

Henriett képtelen volt felállni a földről, Samre nézett, felé nyújtotta a jobb kezét.

– Fuss! – suttogta kétségbeesetten.

Sam a rémülettől megbénult. Az apja fia felé fordította a fegyvert és lőtt. A golyó nem sokkal ment el Sam mellett, aki ijedten kuporodott össze, majd Maxre nézett, aki rémülten figyelt. Sam látta, hogy nem tudja megmenteni öccsét. Rémülten felpattant és kirohant a házból, egyenesen az erdőbe. Filip egy pillanatig tétovázott, majd Max felé fordult, aki sírva figyelte, ahogy apja ráemeli fegyverét. Filip nem lőtt, hosszan nézte fia rémült arcát.

– Sajnálom! – mondta végül.

A következő pillanatban az álla alá rakta a fegyvert, aminek a ravaszát hezitálás nélkül meghúzta.

Holtan rogyott össze Max előtt. A kisfiú nem mozdult, sírva nézte apja és anyja halott testét, ám ekkor egy fekete árny lépett elő a fal sötét sarkából és Max felé lépett. Az árnynak nem volt sem arca, sem bőre, csak lába és keze, csupán egy fekete massza állt Max előtt. Kinyújtotta a kezét a fiú felé, aki abbahagyta a sírást, váratlanul megnyugodott, s pár pillanattal később megfogta az árny kezét, aki magához rántotta, és eltűnt vele a sötétségben.

De ne rohanjunk ennyire előre!

1. fejezet

Képzeljenek el egy helyet az ismert Naprendszerünktől távol, a végtelen világűr egy olyan pontján, ahol egy, a Napnál ötször nagyobb, élettelen csillag kering, amit nála sokkal kisebb, sivár bolygók vesznek körül. Ez az a hely, ahonnan az emberiség élete útnak indult. A kialudt Naphoz legközelebb fekvő bolygót Dreif-nek nevezték a rajta élők, a bolygó két királyságnak adott otthont.

Leifet egy búra védte a zord külvilágtól, míg Dreida szabadon állt. A búrát kavargó, sűrű, átláthatatlan ködfal fedte, óvva Leif lakosait Dreida látványától. Leif, a béke és szeretet királysága, zöldellő mezőkkel, tiszta tavakkal, folyókkal, dús lombú, véget nem érő erdőkkel. Az emberek békében és harmóniában élnek együtt az eget uraló misztikus állatokkal. A bolygó másik fele, Dreida királysága teljesen megegyezett a többi sivár bolygóval, és szöges ellentéte volt Leif birodalmának.

Itt kizárólag kietlen pusztaság, kiszáradt tavak és patakok medrei húzódtak, égen és földön ragadozó állatok ezrei vadászták, gyilkolták egymást az életben maradásért. Az emberek a föld alá kényszerültek és ott éltek, sóvárogva Leif bősége után.

Két kislányt azonban, Leif és Dreida hercegnőit nem érdekelte a királyságok közti feszültség. Egy napon gyermeki kíváncsiságtól vezérelve, melyet akár a véletlen, akár egy tudtukon kívüli, nagyobb erő befolyásolt, mindketten kiszöktek palotáikból, és a királyságokat elválasztó búra pereméhez siettek, maguk sem igazán értve, miért. Mikor a peremhez értek, a két királyságot elválasztó köd szertefoszlott előttük és megpillantották egymást. Zebella és Kine, mert ők voltak a két hercegnő, attól kezdve mindennap kijártak, hogy találkozhassanak. Kine sötét hajú, vékony, szegényes öltözetű, ápolatlan hercegnő volt Dreida királyságából, míg Zebella, a leifi hercegnő fehér hajú, ápolt lány volt, aki semmiben sem szenvedett hiányt. A két lányt nem érdekelte a közöttük lévő különbség, az anyagi javak vagy bármi, amivel nagyobb hatalomra tehettek volna szert. Egyszerűen csak a kettejük közt kialakult barátságot tartották fontosnak és felbecsülhetetlennek. Az első alkalmat követően mindennap kiszöktek a királyságból s a megszokott találkozóhelyükre siettek, mosollyal az arcukon közeledve egymáshoz.

– Szia – mondta Zebella a búrához lépve.

– Szia – felelte Kine, s felköhögött.

Zebella látta rajta, hogy Kine gyenge, nincs jól, alig bír talpon maradni. A látvány megijesztette.

– Minden rendben?

– Persze, jól vagyok, csak elfáradtam.

Ezt Zebella nem hitte el, látta rajta, hogy nagyon rosszul van, érezte, hogy tennie kell valamit.

– Miért történik ez? – kérdezte.

– Mire gondolsz? – kérdezett vissza Kine.

– A viszály, a véget nem érő harcok, miért van erre szükség?

– Nem tudom.

– De ezt nem nézhetjük tétlenül!

– Mégis mit akarsz tenni? – kérdezte Kine. – Csak gyerekek vagyunk.

Kine ismét köhögni kezdett, erősebben, mint az előbb. Kezét a szája elé kapta, majd elvéve onnan ijedten látta, hogy véres lett. Zebella ezt látva nem tétlenkedett, rögtön odalépett a búra falához és nekinyomta a kezét.

– Te mit csinálsz? – kérdezte Kine meglepődve.

– Gyere ide és nyomd a kezemhez a kezed.

– De hát…

– Csak gyere – felelte Zebella. – Bízz bennem!

Kine bólintott, a búra falához lépett, Zebella tenyeréhez helyezte az övéit. A búra fala egy kis körben hullámzani kezdett, míg végül egy kisebb lyuk keletkezett. Ennek láttán Kine nagyon meglepődött, ám annyira kimerítette a búra falának megnyitása, hogy térdre esett. Miután visszanézett, Zebella kezét látta a feje fölött, amiben épp tartott valamit.

– Mi ez? – kérdezte Kine.

– Ne félj, ez majd segít visszanyerni az erődet – felelte Zebella. – Vedd csak el.

Kine kicsit félve lábra állt. Zebella egy szem magot tartott kinyújtott tenyerében.

– Hát ez? – kérdezte Kine.

– Az anyukám halálakor a benne lévő erő elhagyta a testét és egy maggá formálódott. Ez az a mag, ez majd meggyógyít.

– De hisz anyukád ezt neked szánta!

– Semmi baj, fogadd el nyugodtan, neked nagyobb szükséged van rá, és ő is ezt akarná.

Kine elvette a magot és lenyelte. Hirtelen melegség öntötte el a testét, pár pillanattal később pedig körülötte az apróbb kavicsok felemelkedtek a földtől. A haja az égnek emelkedett, amitől boldogan nevetett. Eközben Zebella visszahúzta a kezét, és a búra visszazárult. Mosolyogva látta, hogy a barátnője visszanyeri az erejét, a sápadtsága kezd eltűnni.

– Jobb már? – kérdezte.

– Igen, sokkal! Köszönöm!

– Ígérjünk meg egymásnak valamit, jó?

– Persze! Bármit!

– Történjék bármi, kerüljön bármibe, mi leszünk azok, akik végre eltörlik ezt a teljesen értelmetlen viszályt, és talán egy nap ezt a búrát is!

– Az nagyon jó lenne!

– De most menjünk, ezt biztos észrevette valaki – mondta Zebella, és visszaindult a palota felé.

– Zebella!

– Tessék?

– Holnap ugye eljössz?

– Mindenképp.

Még egyszer egymásra mosolyogtak, és hazaindultak. Míg visszafelé tartottak a palotáikba, Leif királya, Leifadios és Zebella fivére, Marcellus fegyvertelen edzésen vettek részt, amikor megérezték a búra erejének megingását.

– Érezted, atyám?

– Persze.

– Mi lehetett ez?

– Zebella.

– Most mihez kezdünk?

– Te eddz tovább! – felelte Leifadios. – Félő, hogy hamarosan szükség lesz az erődre.

– És te mihez kezdesz, atyám?

– Véget vetek ennek.

Leifadios kilépett a gyakorlóteremből, Marcellus folytatta az edzést egy katonával.

Másnap Kine és Zebella ismét a találkozóhelyükre siettek. Kine erővel telve és boldogan haladt a búra felé. Zebella pedig reménykedve, hogy barátnője teljesen meggyógyult. A két lány nem is sejtette, hogy Leifadios Marcellussal együtt vár rájuk egy közeli barlangban elbújva, eltökélten, hogy egyszer s mindenkorra véget vetnek ennek a kudarcra ítélt barátságnak. Amikor a lányok a búrához értek, örömmel pillantották meg egymást. Egyikük sem sejtette, hogy ez nem a valóság, mindketten Leifadios varázslatának csapdájába estek. A király a lányok tükörképét vetítette ki, melyeket ő

irányított.

– Szia! – köszönt Kine szélesre nyíló mosollyal az arcán, nem tudva, hogy csak egy árnyképhez beszél.

Zebella nem válaszolt, csak nézett, amin Kine meglepődött.

– Minden rendben? – próbálkozott Kine.

– Nem jöhetünk ide többé – mondta Zebella árnyképén keresztül a király.

Ez nagyon megdöbbentette Kine-t.

– De hisz azt mondtad…

– Mégis mit hittél? Te tényleg azt hitted, hogy mi barátok lehetünk? – vágott Kine szavába a tükörkép.

– De…

– Te egy dreidai vagy, egy irigy, hazug, áruló család sarja! Vicc. Hogy te, mint hercegnő!

– Miért mondasz nekem ilyeneket? – kérdezte Kine könnyekkel az arcán.

A sértések hallatán Kine megfeledkezett arról, hogy a palotán kívül el kell rejtenie mágikus erejét, amelyet a Dreida földjén élő szörnyek azonnal megéreztek.

– Atyám! – mondta Marcellus, aki végig ott állt a király mellett, és megérezte a szörnyek közeledését. Leifadios nem törődött vele, folytatta a megtévesztést.

– Hogy mi barátok? Hiszen már születésed pillanata óta egy gyilkos vagy – mondta.

Kine ennek hallatán teljesen magába zuhant, a szemét nagyra nyitotta, a földet nézte, teljesen megfeledkezett az ereje rejtve tartásáról.

– Ne! Kérlek, hagyd abba!

Egyre nagyobb mennyiségben tört elő belőle a mágia, a szörnyek pedig egyre gyorsabban közeledtek felé.

– Megölted a szülőanyád, és ha ez nem lett volna elég, még atyádat is, és tényleg azt hitted, hogy barátok lehetünk?

– Atyám nem miattam halt meg! Megölte magát. Ha ezt gondolod, akkor miért adtad át azt a magot?

– Persze, hogy megölte magát, mert nem bírta a látványod elviselni! Neked adtam a magot, mert gyenge vagy. Egyszerűen megsajnáltalak, és ennyi.

– Kérlek, hagyd abba! – mondta Kine sírva, kezével eltakarta a szemét, és a földre rogyott.

– Soha többet ne gyere ide, és ne is keress engem! Mert ha még egyszer meglátlak, akkor Leif nevére esküszöm neked, hogy én magam öllek meg!

Zebella megfordult és elindult a palota felé, legalábbis Kine azt hitte. Valójában az igazi Zebella ott állt a búra másik oldalán, és várta Kine érkezését. Aki csak térdelt a földön, és a Zebella külsejét magára öltött Leifadios szavait hallotta újra és újra. Minél többször hallotta vissza a fejében, annál inkább elszabadult az ereje. Mostanra már a szörnyek is odaértek hozzá, miközben ő csak térdelt sírva a földön. Körülötte a köveket s a mellette álló hegyről lepergett nagyobb szikladarabokat a belőle feltörő energia felemelte a földről, s azok forogni kezdtek körülötte. Mikor a szörnyek rávetették volna magukat Kine mozdulatlan testére, ő ezt megérezte. Abbamaradt a sírása, és teljesen megváltozott a tekintete. A levegőbe emelkedett köveket és szikladarabokat egy lökéshullám nekivetette a szörnyeknek, szétszaggatva őket. Leifadios és Marcellus végignézték ezt, s Marcellus egy pillanatra megsajnálta a lányt. Kine felállt, és kisírt szemekkel nézte Leif királyságát s az egyre távolodó Zebellát. Ekkor a földből kiugrott egy nagy, fekete skorpió, egyenesen Kine elé. A lány kezével megragadta a szörny ollóját, és áthajította maga felett, egyenesen a hegynek, amely barlangjában a király és fia rejtőzött. A becsapódásra Marcellustól és Leifadiostól nem messze beomlott a barlang. A skorpió, végigbucskázva a hegyoldalon, visszaesett Kine elé. A lány felé nyújtotta jobb tenyerét, amelyben egy fekete és lila színben játszó energiagömb formálódott és nőtt egyre nagyobbra. Közben gyors léptekkel elindult a skorpió felé, ami ekkor lábra állt, és mivel nem tudott elmenekülni, a földre helyezte ollóit, és a fejét lehajtva jelezte, meghajol Kine ereje előtt, megadja magát. Kine megállt a kezében megformált gömbbel, s Leif felé fordította tekintetét. Nézte a királyságot, míg a köd ismét el nem takart mindent, ekkor Kine nekihajította a gömböt a búrának.

A gömb egy közel tízméteres területet elfedett, és egy hatalmasat robbant. Ezután a lány megfordult és elszaladt, a skorpió pedig követte.

– Ez tényleg szükséges volt, atyám?

Leifadios nem válaszolt, Zebellát nézte, aki felhagyott a várakozással, és visszaindult a palotába.

Évek teltek el. Zebella nem adta fel, s minden nap kiment a búrához, bízva Kine feltűnésében.

Nem így történt, végül Zebella felhagyott a próbálkozással.

A lányok felnőttek, már mindketten a húszas éveikben jártak. Zebella jómódban, biztonságban a tanulásnak szentelte az életét, míg Kine minden idejét a felszínen töltötte a birodalomban a királyi udvartól távol, ragadozók között bolyongva a skorpióval az oldalán, és folyamatosan harcolt a szörnyekkel, hogy minél nagyobb erőre tehessen szert. Egy nap, miközben Zebella a könyveket bújta, Marcellus meglátogatta.

– Szia, húgom – mondta Marcellus.

– Bátyám – felelte Zebella, hirtelen becsukva a könyvet, amit olvasott.

Marcellusnak feltűnt a hirtelen mozdulat, odalépett hozzá és elvette előle a könyvet.

– Mire véljem ezt? – kérdezte, miután meglátta, hogy miről szól. – Ha jól emlékszem, atyánk már egyszer elkapott egy ilyen könyvvel, aminek nem lett jó vége – s visszadobta a könyvet az asztalra.

– Kérlek, ne szólj neki!

– Ugyan már, miért mondanám el? Csak legyél kicsit óvatosabb! És egyébként is, miért olvasod te ezeket a könyveket?

– Nem tudom, de van egy olyan érzésem, hogy szükség lesz rá.

Marcellus erre nem válaszolt, inkább témát váltott.

– Nem gondolod, hogy ki kellene már végre mozdulnod egy kicsit? – kérdezte. – A nép aggódik a királynője miatt.

– Majd ha lesz rá okom, kimegyek.

– Húgom, nem lesz ez így jó! Sajnálom, hogy a dreidai lányt nem láttad többé, de talán jobb is így, nem gondolod? Hisz mégis csak egy dreidai.

– És?! Mi van akkor, ha dreidai? Miért kell nekünk is követni atyánk és az ő elődei gondolkodásmódját? Mi van akkor, ha ez az egész csak egy rossz előítélet? Mi van, ha már nem lenne úgy, mint akkor volt? Mi van, ha tanultak a hibájukból?

– Aj, húgom – mondta Marcellus, s Zebella vállára tette a kezét. – Te vagy a legtisztább szívű

lakója az egész királyságnak, mióta anyánk itt hagyott minket. Sőt, talán még nála is tisztább és bölcsebb vagy, de van egy rossz szokásod: nem látod meg a rosszat, pedig sajnos ott van. Mindig lesz valaki, akiben meg tud bújni a sötétség, és minden kezdődhet majd elölről.

Ezt követően levette a kezét Zebella válláról, és elindult kifelé a szobából.

– Kine!

– Tessék?

– A lány neve Kine.

– Értem – válaszolta Marcellus. – Ne haragudj.

Marcellus magára hagyta Zebellát, aki még pár percig kémlelte a királyságot, majd visszatért a könyvekhez. Tanult tovább. Kine ezzel egy időben egy szoroshoz ért, ahol sikoltásra figyelt fel, amit egy szörny üvöltése követett. Ránézett a skorpióra, ami az évek múlásával több méteresre nőtt.

– Menj! – mondta.

A skorpió felugrott a szoros falának jobb oldalára, futott pár métert, és ezután fejest ugrott a földbe. Beásta magát, majd a szörny üvöltésének irányába indult. Kine rögvest követte. Odaértek a szörnyhöz, ami a szoros falában lévő repedésbe próbált benyúlni, hogy elérje a bent csapdába esetteket. Egy apa, egy anya és a kislányuk szorultak be, Kine úgy gondolta, a szörny elől akartak elbújni. Végül a szörnynek sikerült annyit tágítania a résen, hogy elérte a kislány ruháját a karmával, és ki tudta rántani a szülei keze közül. A gyermek üvöltött félelmében. A szörny nem engedte, húzta kifelé. Épp a szájához emelte, de ekkor a lány meglátta Kine-t, aki figyelte a történéseket.

– Segíts! – kiáltotta a kislány.

Kine nem mozdult, csak nézte, ahogy a szörny a szájához emeli, és arra készül, hogy felfalja a kislányt.

– Kérlek! – kiáltotta kétségbeesetten a lány.

Kine, mit sem törődve a lány szavaival, még mindig nem tett semmit, a szörny pedig elengedte a lányt, aki egyenesen a szélesre tátott szája felé zuhant. S amikor a kislány és a szülei is biztosak voltak benne, hogy a gyermek meghal, Kine megszólalt:

– Most!

A skorpió előugrott a szörny mögül, a fullánkjával átszúrta a fejét, majd kirántotta a kislány alól és nekihajította a szoros másik oldalának. A kislány érezte, hogy zuhan, és várta a pillanatot, hogy minden elhalkul és elsötétül végleg körülötte, ám mikor kinyitotta a szemét, Kine arcát pillantotta meg, aki épp a szüleire nézett, őt pedig az ölében tartotta. Kine letette a lányt a földre, aki azonnal a szüleihez szaladt, ők pedig megölelték.

– Ki vagy te, idegen? – kérdezte a lány apja.

– Kine.

– Királynőm!– azonnal elengedte a lányát, és fejet hajtott előtte.

– Mindenki úgy hiszi, hogy meghaltál – mondta a férfi.

– Hát akkor mindenki téved. Mit kerestek ilyen távol az udvartól? Veszélyes idefent az erőtleneknek.

A férfi habozott, nem akarta elárulni az igazat. A feleségére nézett, aki egy pillanatra maga mögé nézett. Kine számára ennyi bőven elég volt, hogy biztos legyen benne, titkolnak előle valamit.

– Semmit, királynőm – felelte a férfi. – Csak eltévedtünk.

– Értem. Hadd kérdezzek valamit – mondta, miközben elindult feléjük. – Én a királynőd vagyok, igaz?

– Természetesen, úrnőm.

– Akkor áruld el nekem, hogy miért hazudsz a királynődnek? – Egy szempillantás alatt a férfi előtt termett, a jobb kezével megragadta a nyakát, és felemelte a földről.

– Atyám! – kiáltotta a kislány. Oda akart szaladni az apjához, az anyja azonban nem engedte.

– A fivére, úrnőm… – zihálta a férfi. – Ő a király, és megparancsolta, hogy senkinek sem mondhatom el, ami itt van.

– Miért, mi is van itt? – Kine egyre erősebben szorította a férfi nyakát.

– Sajnálom, de nem mondhatom el.

– Figyelemre méltó a hűséged a királyod felé, azonban ha nem akarod, hogy megkínozzam a lányod és a feleséged a szemed láttára, téged pedig megcsonkítsalak és itt hagyjalak, míg valami dögevő fel nem zabál élve, akkor nagyon gyorsan elmondod, hogy mi van itt!

Ezt hallva a férfi halálra rémült.

– Rendben, úrnőm, ahogy óhajtod!

Kine leengedte a földre. A férfi megfordult és elindult a hegy belseje felé. Kine követte, a skorpió utánaindult.

– Maradj! – mondta Kine.

A skorpió megállt, ők pedig elindultak a hegy belsejébe, míg végül egy nagyobb barlanghoz érkeztek, melynek bejáratát egy kerek, dreidai szöveggel díszített kő zárta el a külvilágtól.

– Mi ez? – kérdezte Kine.

– Inkább megmutatom, úrnőm.

A férfi az ajtóhoz lépett és a közepére helyezte a tenyerét. Az írás felvillant, a kő oldalra gurult.

Kine nem akart hinni a szemének. Egy hatalmas csarnokot látott, ahol több tucat ember dolgozott. A terem közepén két nagy, kocka alakú akvárium állt, melyekhez csövek csatlakoztak. Az akváriumok Kine számára ismeretlen folyadékkal voltak tele. A tartályokban egy kisebb és egy nagyobb lény lebegett eszméletlenül, mindkettőjüknek egy-egy ismeretlen eszköz csatlakozott a szájához.

– Mégis mit műveltek ti? – kérdezte döbbenten Kine.

– Fivéred adta parancsba, hogy hozzunk létre két harcost, akiknek az ereje végtelen – felelte a férfi.

– Végtelen erő? A fivérem megőrült!

– Nem, úrnőm! Fivérednek igaza van.

– Mégis miben?

– Az itt látott két lény teljesen üres. Csillagok erejét sűrítjük beléjük, aminek köszönhetően olyan erő birtokosai lesznek, amitől elpusztíthatatlanokká válnak.

–Valóban? – kérdezte Kine mosolyra nyíló arccal. – És mi a célja fivéremnek ezekkel a lényekkel?

– Fel akarja ajánlani Leif királyának őket egy magért cserébe.

– Hogy mit mondtál?

– Ha bárki is egy csepp vérét adja ezeknek a lényeknek, ha csak a bőrükhöz is érinti, a lények eggyé válnak a vér tulajdonosával, ébredésük után pedig bármit megtesznek neki és halálukig védelmezik őt.

– De ez nem juthat Leif kezére! Ezzel a birtokukban bármikor leigázhatnak minket, és senki nem állíthatná meg őket – mondta Kine, próbálva elnyomni a haragját.

– Fivéred úgy véli, hogy ez lehet a béke kulcsa.

Kine ezt hallva nem tudott uralkodni az érzelmein. Mérgében egy kisebb energiagömböt lőtt a barlang falára, amely sistergő lyukat vájt a kőbe.

– Leif soha nem fog velünk békét kötni! Lenéznek, megvetnek minket. Ettől a perctől csak nekem engedelmeskedsz, csak nekem jelentesz, nem hagyod el ezt a helyet addig, amíg én azt nem mondom!

– De úrnőm…

– Megértetted, amit mondtam?

– Igen – felelte a férfi, fejet hajtva Kine előtt.

– Helyes!

Kine megfordult és elindult kifelé, de a kislány és az anyja elállták az útját. Megállt, a lányra nézett.

– Hogy hívnak, gyermek?

– Nincs nevem, úrnőm, rabszolga családból származom.

– Értem. Gyere velem, feladatom van a számodra.

– Ne, királynőm, kérlek! – szólt a lány anyja.

– Legyen ez egy biztosíték, hogy azt teszitek, amit mondok.

A gyermek félve, kétségbeesetten még egyszer anyja szemébe nézett, majd Kine és ő egy szemvillanás alatt eltűntek a barlangból, és nem sokkal később a búra falánál jelentek meg, ott, ahol Kine és Zebella először találkoztak.

– Mi ez a hely? – kérdezte a kislány.

Kine nem válaszolt. Egy pillanat erejéig elöntötték az emlékek. Eszébe jutott az idő, amikor minden nap idejárt, mit sem törődve az útjába kerülő szörnyekkel, hogy a barátjának hitt Zebellával

találkozhasson. Az emlékek, de az érzés is hamar szertefoszlott. Eszébe jutott a nap, amikor Zebella hátat fordított neki.

–Ez itt Leif – felelte Kine pár pillanattal később.

– Miért jöttünk ide? – kérdezte a kislány.

– Mostantól itt fogsz élni, az lesz a dolgod, hogy megszerettesd magad a királynővel, és mindent megtudj tőle a terveiről.

– Az anyukámat akarom!

Kine megragadta a tarkóját és szembefordította magával a lányt. Leguggolt, hogy egyenesen a szemébe nézhessen.

– Szereted a családodat, igaz?

–Igen – felelte a kislány könnybe lábadt szemmel.

– Akkor, ha azt akarod, hogy ne essen bajuk, azt teszed, amit mondok neked, rendben?

A kislány bólintott.

– Helyes! – mondta Kine. – Ó, és míg el nem felejtem!

A kislány égő fájdalmat érzett a tarkójánál.

– Ha eljön az ideje, hívni foglak. Addig te csak éld az életed és tedd, amit mondtam neked! Most pedig menj!

Elengedte a lány tarkóját, és gyengéden a búra felé lökte. A gyermek a sűrű köd látványától félelmében megtorpant. Visszanézett Kine-ra, aki leplezni próbálta aggodalmát, hiszen tudta, hogy ha bárki Dreida királyságából megérinti a búra falát, azonnal megsemmisül. Arra a napra gondolt, amikor ő és Zebella megnyitották a búrát, ettől egy kicsit megnyugodott.

– Menj csak! – mondta.

A lány a búra felé nyúlt, keze gond nélkül hatolt át a falon. Kine megkönnyebbült. A kislány összeszorította a szemét és átlépett a túloldalra. Zebella, aki még mindig a könyvtárban olvasott, megérezte a búra falában történt változást. Felnézett könyvéből, egyenesen arra pillantva, ahol egykoron ő és Kine találkozott. A kislány közben átért Leif királyságába. A szemét még mindig szorosan lehunyva tartotta. Megtorpant. Olyan dolgokat érzett, amiket még soha. A nap melege simogatta a bőrét. A friss és tiszta levegő illatától libabőrös lett. Az állatok hangja zeneként hatott rá. Csak állt és mosolyogott örömében. Végül kinyitotta a szemét, és egy gyönyörűen zöldellő tisztás tárult elé. Látta a szinte égig érő hegyeket, melyek alatt erdők terültek el. Felnézett az égre, s látta a szikrázóan ragyogó napot, melyet egy hegy tetejéről felnyúló energianyaláb táplált. A lányt átjárta a boldogság. Azt akarta, hogy ez az érzés soha ne érjen véget. Felnevetett. Váratlanul hatalmas orrszarvúk tűntek fel a távolban. Ilyet még sosem látott, és ez félelmet keltett benne. Még jobban megijedt, mikor a csordát vezető bika felé fordult. A lány látta, hogy fejéből, az orra tetején egy nagyobb és egy kisebb szarv áll ki, ettől még inkább megijedt. Az állat lassan elindult felé. A lány azt hitte, meg akarja támadni, s azonnal menedéket keresett. Nem messze, egy hegy aljában barlang bejáratát pillantotta meg. Hezitálás nélkül futni kezdett. Beérve a barlangba, számára biztonságos távolságba húzódott a bejárattól. A lány, míg a barlangban várt, víz csepegésére lett figyelmes.

Elindult a hang irányába és egy hasadékot talált. Nem látta pontosan, honnan ered a hang, de tisztán hallotta. Átpréselte magát a hasadékon. Semmit nem látott a sötétben, belerúgott egy kavicsba. A szentjánosbogárhoz hasonló apró bogarak repültek fel és világították be a teret előtte.

Rácsodálkozott a bogarakra, majd észrevette, hogy a barlang tetejéről csepegő víz pár méterre tőle egy kisebb tócsát alkotott. Odaszaladt, megállt a szélén és belenézett. A víz felszínén megjelenő

tükörképtől megijedt. Soha nem látta ezelőtt a saját tükörképét, kiváltképp nem Dreida királyságának vizében. Kis idő elteltével a félelem átváltozott örömmé és csodálattá. A lány lassan szélesre nyíló mosollyal a tükörképét nézve megérintette arcát. Térdre esett örömében, ekkor elvette a kezét az arcától és a tenyerével merített a vízből. Belekortyolt, de rögtön kiköpte. Nem tudta semmihez sem hasonlítani a kristálytiszta víz ízét. Furcsa volt neki. Pár pillanattal később ismét merített a vízből és megpróbált még egyszer inni. Mikor a szájához ért a víz, összeborzolta a szemöldökét és nagy nehezen lenyelte az első kortyot. Az utána következőt már könnyebb volt. Végül ellazult, élvezte a víz édességét, a hidegét, amint lefolyt a torkán. Teste libabőrös lett és alig tudta abbahagyni az ivást, végül már olyan gyorsan ivott, hogy köhögni kezdett, közben pedig nevetett.

Észrevette a karján, az arcán a koszt és megmosta a testét, amit nem fedett ruha. Mikor ezzel végzett, a sok új élmény és érzés miatt fáradtnak érezte magát, végül elaludt. Álmában megjelent egy fehér árny, aki számára érthetetlen nyelven, suttogó hangon beszélt hozzá. A lány felriadt, kinyitotta a szemét. Visszaindult, ki a barlangból. Miután kijutott, végignézett magán. Tudta, hogy ha ebben az öltözetben jelenik meg a királyi udvarnál, azonnal elfogják, s nem tudja végrehajtani, amivel Kine megbízta. Tisztán érezte, hogy nem vallhat kudarcot, mert Kine akkor bántani fogja őt és a családját. Szerencséjére a barlang bejáratából meglátott egy kis házat, ahol két, vele egykorú gyerek játszott az udvaron. A gyerekeket nem sokkal később az udvaron a frissen mosott ruhákat teregető édesanyjuk beküldte a házba. A lány a barlang takarásában megvárta, hogy a gyerekek és anyjuk bemenjen, majd odaszaladt, és levett egy tiszta ruhát a kötélről. Elrejtőzött egy távolabbi bokor mögött, ahol rögvest átöltözött. Saját rongyos ruháit a bokor alatt hagyta. Most már úgy érezte, elindulhat a királyi udvarhoz. A bejárat előtt, sűrűn egymás mellett sátrak álltak. Árusok tarka serege rendezgette portékáit. A lány közelebb sétált a városkapuhoz, amelyet két teljes páncélzatban álló, közel három méteres óriás védett, a kapu két oldalán állva. Az óriások egy-egy dárdát tartottak a kezükben.

– Majd inkább holnap, ifjú hölgy – szólt hozzá egy férfi.

A lány megfordult, és meglátott egy pocakos, nagyszakállú, talpig selyembe öltözött férfit, aki épp a sátra elejét zárta le.

– Nem vagy éhes? – kérdezte a férfi.

A lány csak bólintott.

– Nagyszerű! Van itt élelem bőven, gyere, segíts összehajtani ezeket a selymeket, és utána ehetünk, holnap pedig, ha szeretnél, bejöhetsz velem, én is odaindulok – fejezte be a férfi.

Ezt hallva a lány odament a férfihoz, és nézte, ahogy a selymeket hajtja, majd utánozni kezdte.

– Ügyes vagy – mondta a férfi, és a lányra mosolygott.

Mikor végeztek a hajtogatással, megvacsoráztak, s a lány észrevette, hogy a Nap kevésbé süt, percről percre egyre gyengébb a fénye. Felnézett s meglátta, hogy az energianyaláb egyre kevésbé áramlik a Napba, ami végül kialudt, ők pedig nyugovóra tértek. Mikor a lány felébredt és kinyitotta szemét, a Nap egy pillanatra elvakította. Emberek nyüzsgő hangját hallotta mindenfelől.

– Gyere, gyermek, ideje mennünk – mondta a férfi.

A lány felállt, a Nap felé fordította tekintetét, melybe ismét erőteljesen áramlott az energia.

Körülnézett, mindenfelé pompás színek látványa fogadta. Meglepve látta, hogy az emberek zavartalanul közlekednek az utakon. Dreida birodalmában már az udvar elhagyása is hatalmas veszélyekkel járt, itt mégis minden békés volt és nyugodt. A látvány csodálattal töltötte el, melyet képtelen volt leplezni, amit jótevője azonnal észrevett.

– Tetszik? – kérdezte.

A lány nem tudott megszólalni, csak némán bólintott.

– Akkor majd bent nézd meg, milyen – mondta a férfi.

Elindultak az udvar felé, s mikor a vár kapujához értek, elhaladtak a két óriás mellett. A lány lopva az óriásra pillantott, aki észrevette ezt, és mosolyogva felé biccentett. A lány ettől nagyon megijedt.

– Tetszel neki! – mondta a férfi.

Ebben a pillanatban beértek a palota udvarába, ahol a lány megtapasztalhatta, hogy amit a férfi mondott, igaz, sőt, a valóság még sokkal szebb. Tisztaság, békességben beszélgető emberek százai mindenfelé, amerre csak a szeme ellátott. De sajnos nem adhatta át magát teljesen a csodálatnak és a látvány okozta örömnek, mivel dolga volt Leifben. A férfira pillantott, aki éppen másfelé figyelt, ekkor elfutott.

– Látod? Mondtam én – szólalt meg a férfi.

Lenézett, de a lány már nem állt mellette. Pár pillanatig még kereste, azután vállat vont.

– Hmm, fiatalság! – mondta. – Minőségi selymet tessék! – kezdte azután kiabálni.

Ekkorra a lány már messze járt. Épp két ház között akart átszaladni, ahol meglátta, hogy az utcán mindenki fejet hajt egy nőnek, és utat adnak neki. A lány visszabújt a fal takarásába, a számára még ismeretlen Zebella azonban észrevette őt. Mikor a gyermek ismét kinézett a fal mögül, meglepődött, mert már nem látta ott a nőt.

– Eltévedtél, gyermek? – kérdezte Zebella.

A lány azonnal a hang irányába fordult. Zebella állt mögötte, nem értette, hogyan kerülhetett oda.

– Szia – mondta Zebella mosolyogva. – Hogy hívnak, kicsim?

A lány nem tudott felelni, ám ekkor ismét azt a suttogó hangot hallotta, amit álmában is, és most értette is, amit a hang mond.

– Valoriana – mondta a lány.

– Örülök a találkozásnak, Valoriana, én Zebella vagyok. Hol vannak a szüleid?

– Meghaltak – felelte Valoriana, bízva abban, hogy Zebella elhiszi.

– Ó, nagyon sajnálom, ne haragudj! Leif óvja lelküket! – felelte Zebella, és megsimogatta Valoriana arcát. – Mit szólnál hozzá, ha velem jönnél? Hiszen nem lehet egy ilyen gyönyörű kislány egyedül ebben a nagy királyságban!

– Nagyon örülnék neki – felelte Valoriana.

– Nagyszerű! Akkor gyere, menjünk.

Zebella megfogta Valoriana kezét, s elindultak a palota felé. Így vette kezdetét közös életük.

Valoriana Leif királyságában élte mindennapjait, évek teltek el, és ez idő alatt kettejük közt egy mély és erős barátság alakult ki, ám sajnos Valoriana nem adhatta át magát teljesen eme barátságnak, hiszen Kine megbízatásából volt itt. Nem értette Zebella jó és önzetlen szeretetét, és hogy miért nem kérdezi soha, honnan jött valójában, azonban napról napra egyre inkább érezte családja hiányát, és vágyott vissza hozzájuk, amit egy könyv olvasása közben Zebella is észrevett rajta.

– Minden rendben? – kérdezte Zebella.

– Persze, jól vagyok. Ne haragudj, csak elkalandoztam.

– Azt észrevettem.

Kopogást hallottak, s egy katona nyitott be. Valoriana megijedt, félve attól, hogy rájöttek titkára.

– Úrnőm – szólt a katona.

– Igen?

– A király magához kíván.

Valoriana ijedelme szertefoszlott.

– Rendben! Megyek – mondta Zebella –, te maradj itt, és amit az előbb mondtam neked, tanulmányozd át. Rendben?

– Igen – felelte Valoriana.

Zebella a katona kíséretében a királyhoz indult. Megérkezve látta, hogy a király a trónján ül, fivére pedig pár pappal vált szót.

– Üdvözöllek, lányom! – tárta szét a karjait Leifadios.

– Atyám – felelte Zebella, s meghajolt. – Miben lehetek szolgálatodra?

– Kérlek, mondd el nekem, hogy meddig akarod még ezt a nevetséges, a rangodra nézve megalázó színjátékot űzni azzal a lánnyal?

– Nem értelek, atyám. Hiszen áldásod adtad a tanítására és a befogadására.

– Igaz, áldásom adtam rá, azonban a papokat aggasztja az a sok tudás, amit átadsz egy idegennek, akiről ráadásul mind tudjuk, hogy kicsoda.

– Atyám, kérlek, bocsásd meg az udvariatlanságom, és Önök is, de mióta ad a király pár csuklyás öregember szavára?

A papok e szavak hallatán jól láthatóan vérig sértődtek és összesúgtak egymás között. Ezt látva Marcellus és Zebella összenéztek, egymásra mosolyogtak, amit csak a király vett észre.

– Tiszteletlen vagy, lányom! – mondta a király.

– Elnézést kérek, atyám. És a gyermekkel kapcsolatban pedig tévedtek!

– Vigyázz! – mondta Leifadios.

– Sajnálom, atyám, de ami igaz, az igaz, Valoriana megbízható, az életem is a kezébe merném helyezni.

– Megrémít a naiv hozzáállásod, lányom, de ha ragaszkodsz szavaidhoz és ennyire bízol e gyermekben, akkor tudasd velünk, hogy miért?

– Mert hallja – felelte Zebella.

– Mit? – kérdezte a király.

– Leif szavait – felelte Zebella.

Ez még inkább felzaklatta a papokat, még Marcellus is meglepődött a kijelentésen. A király dühében öklével a trón kartámláira csapott, amitől egy erős lökéshullám vonult keresztül az egész termen. A papok fejet hajtva hátrébb léptek.

– Most már elég legyen! – mondta Leifadios. – Ez még tőled is elfogadhatatlan! Hogy ő hallja?

Kizárt!

– Miért lenne az? – kérdezte Zebella.

– Ne tetézd!

– Rendben, atyám, ahogy óhajtod, elnézésed kérem.

– Most azt hiszem, jobb, ha távozol.

– Ahogy óhajtod.

Zebella megfordult, kiment, egyenesen Valorianához sietett. Mosolyogva látta, hogy a lány még mindig ugyanazt a könyvet olvassa. Zebella odalépett hozzá és a vállára tette a kezét. Valoriana ránézett.

– Menjünk – mondta Zebella.

– Még nem végeztem.

– Semmi baj, hagyd azt.

– Minden rendben?

– Persze! Most gyere!

– Hová?

– Mutatni akarok valamit.

Kimentek a palotából, átvágtak egy közeli tisztáson. Valoriana észrevette, hogy egyre közelebb érnek az energianyalábhoz, ami a Napot táplálja. Semmit nem tudva Zebella céljáról, félni kezdett.

Félt, hogy valaki rájött a titkára, s hogy Zebella visszaküldi Dreidába. Valoriana tisztában volt

küldetése sikertelenségének következményeivel, azzal, hogy Kine végez vele és a családjával is.

Miközben önmagával viaskodott, észre sem vette, hogy megérkeztek egy hatalmas hegyhez. A sziklákról vízesés zúdult alá, s a hegy teteje felé nézve Valoriana meglátta az energianyalábot, ami a Napot táplálta.

– Hát innen jön – törte meg a csendet Valoriana.

Zebella a lányra nézett. Már régóta sejtette, hogy különleges, hogy Leifhez köthető, de egy végső

próbára még szüksége volt.

– Mi ez a hely? – tette fel újabb kérdését Valoriana.

– Hamarosan megtudod – felelte Zebella.

A vízesés felé sétáltak. Közelebb érve Valoriana látta, hogy a víz egy szakadékba zúdul. A látvány aggasztotta. A szakadék szélénél egy pár méter széles hidat pillantott meg, ám nem mentek át rajta.

Zebella a vízesést figyelte, mialatt Valoriana a szeme elé táruló mélységet nézte.

– Bízol bennem? – tette fel minden előzmény nélkül Zebella a kérdést.

– Mindig! – felelte Valoriana, értetlenül állva a kérdés hallatán.

– Akkor ne mozdulj!

Mély és erőteljes, morgó hang szűrődött ki a vízesés mögül. Valoriana megijedt, megfogta Zebella kezét és megszorította. Végül a morgás abbamaradt és Valoriana két nagy, kék szemet látott közeledni. A látványtól földbe gyökerezett a lába. Képtelen volt mozdulni, bármennyire is szeretett volna, érezte, hogy a szíve hevesen ver, az egész teste beleborzong a látványba. Egy hatalmas, fehér sárkányfej emelkedett ki a víz takarásából, és lassan közeledett. A sárkány szagolgatni kezdte Valorianát, miközben vicsorgott, ettől a lány annyira megijedt, hogy szinte összeesett.

– Ne félj! – próbálta nyugtatni a lányt Zebella.

Volt valami a hangjában, amitől a lányban szertefoszlott a sárkánytól való félelem. Megnyugodott, érezte, hogy senki és semmi nem árthat neki, hogy egész élete során ennél biztonságosabb és szeretetteljesebb helyen még nem járt. Megfeledkezett pár pillanatra mindenről, a Leifbe jutása előtti életéről, a Kine jelentette fenyegetésről. Úgy érezte, hogy a rég nem látott édesanyja és édesapja ott vannak vele, ami boldoggá tette. A sárkány és Zebella is észrevették Valoriana nyugalmát, s a sárkány visszahúzta a fejét a vízesés mögé.

– Kedvel téged! – mondta Zebella.

Valoriana nem felelt pár pillanatig a felszínre törő érzései miatt. Zebella mosolygott.

– Gondolod? – kérdezte Valoriana.

– Igen! Biztos vagyok benne. Gyere, menjünk!

Zebella elindult a hídon a vízesés felé. Valoriana követte. Átérve elállt a lélegzete. Egy többszáz méteres barlangba léptek, ahol megpillantotta a húsz méteres sárkányt. A hatalmas hüllő testét és lábát fehér, míg a szárnyait és a farkát fekete pikkelyek borították. A pikkelyeket a háta közepén végighúzódó fekete vonal kötötte össze. A sárkány, mit sem törődve velük, a farkát egy száz méteres fa törzsére tekerve feküdt. A fából energia áramlott az ég felé. Valoriana tudta, hogy ez a fa az, ami

táplálja Leif birodalmának Napját. Csodálattal töltötte el a lába alatt elterülő fű, amit állatok legeltek félelem nélkül. A sárkány ügyet sem vetett rájuk. Valoriana észrevett a távolban egy békésen legelésző orrszarvú csordát. Egy szintén kétszarvú állat felnézett, egyenesen rá, ő pedig tisztán érezte, hogy ez ugyanaz az állat, melyet ide kerülésekor is látott.

– Gyere, menjünk – mondta Zebella, s egy, a fa másik oldalán álló faházra mutatott.

– Oda? De hisz a sárkány. . . – mondta Valoriana.

– Jaj, ne félj tőle, csak erősnek próbálja mutatni magát, de a légynek sem tudna ártani.

A sárkány kinyitotta a szemét, rájuk nézett, fújt egyet és elfordította a fejét. Zebella elindult a ház felé, Valoriana követte.

– Hol vagyunk? – kérdezte Valoriana.

– Én csak úgy hívom, hogy a bölcső. Ez itt az ősfa, az első Élet Fája, ő pedig az őssárkány, a fa titánja.

Valoriana megtorpant Zebella szavainak hallatán.

– De az nem lehetséges, az Élet Fája csak egy legenda – mondta.

– Igen, mindenkinek, kiknek Leif nem árulja el a titkát, csupán egy legenda, de nekem, és most már neked is, felfedte Leif a legféltettebb és legnagyobb titkát.

Zebella megfordult és továbbindult a faházhoz, Valoriana követte.

– Hogy értetted azt, hogy csak te és most már én? – kérdezte Valoriana, mialatt a faház felé sétáltak.

– Csak azok léphetnek be ide, akik látják a Napunkat tápláló energiát – felelte Zebella.

– De hát a papok?

– Ugyan! Egy csapat öregember, akiket csupán a rangjuk megőrzése éltet. Gondolod, Leif bármit is mutatna azoknak, akiket önös érdekek hajtanak? – felelte Zebella.

Odaértek a faházhoz. Mielőtt Zebella benyitott volna, megállt, és a kezét a kilincsen tartva Valorianára nézett.

– Ígérd meg, hogy bármi is történjék, soha senkinek nem beszélsz arról, amit itt hallani és látni fogsz – mondta.

– Ígérem – felelte Valoriana.

Zebella benyitott. Miután beléptek, Valoriana mintha egy teljesen más világba érkezett volna.

Szétnézve a házban, középen egy faasztalt látott, amelyet pár szék vett körül, s az asztalon egy üvegben babszem lebegett, amit egy elektromos szál tartott középen. Az üveg két oldalán egy-egy karkötő forgott lassan, lebegve. A karkötőket barna, kék, ezüst és sárga kövek díszítették. A ház többi részén tekercseket és rajzokat látott szerteszét. Elindult az asztal felé, mialatt le sem vette a szemét a babszemről, és miután odaért, ismét a suttogó hangot kezdte hallani, amit nem értett.

Olyan érzése volt, mintha a babszem szólna hozzá. Meg akarta érinteni, felé nyúlt, mire a babszem halványan váltakozó színekben kezdett világítani, először fehér, majd vörös, végezetül pedig

sötétszürke színbe borult, míg végül a hangok elhallgattak. Zebella meglepetten nézte a történéseket, ilyet még ő maga sem látott ezelőtt. Valoriana késztetést érzett, hogy a karkötőt is megérintse. Ezt meglátva Zebella megijedt és rákiáltott:

– Ne!

Valoriana visszahúzta a kezét.

– Sajnálom! Mi ez? – kérdezte.

– Leif karkötője.

– Az lehetetlen! Hogy kerül ez ide? – kérdezte Valoriana.

– Magam sem tudom. Egy nap, mikor idejöttem, már itt volt, és itt lebegett a mag körül. Ülj le, kérlek, mesélni szeretnék valamit – mondta Zebella.

Valoriana elhúzott egy széket az asztaltól. A széken rajzok hevertek. Megnézte azokat. A legfelső

papíron egy körben két nyíl volt rajzolva, melyek keresztezték egymást és érintették a kör széleit. A következő rajzon szintén egy kör volt, benne egy fektetett nyolcas, amely ugyancsak érintette a kört.

Míg a harmadik papírra rajzolt körben nem volt kivehető minta, csupán pár vonal, melyek sem egymást, sem pedig a kör belső oldalát nem érintették.

– Mik ezek? – kérdezte Valoriana, miközben letette az asztalra a rajzokat.

– Most mást szeretnék elmondani neked.

Valoriana leült a székre, szemben Zebellával.

– Képzeld el ezt a világot, amikor még nem volt semmi, csak az érintetlen természet, ahogy a többi körülöttünk lévő bolygón is, és ezeket a hatalmas, akkor még működő Nap táplálta. Csak a csend uralkodott a bolygókon. Egy napon minden megváltozott. Ezt hívjuk születésnapnak. Mert mikor még ez a bolygó üresen állt, két csillag ütközött össze felette és zuhant le ide. Ám ezek nem hétköznapi csillagok voltak. Két hatalmas energia volt, melyek távol egymástól értek földet. Úgy néztek ki, mint mi. Rendelkeztek kezekkel és lábakkal, ám sokkal hatalmasabb erővel bírtak, mint mi, és velünk ellentétben nem volt arcuk és bőrük. Csupán két tiszta és sűrű energia vetette meg lábát a bolygón. Felkerekedtek és gyalogosan, hosszú évszázadokon keresztül éjt nap alá téve bejárták a bolygót. Nem tudták, mit keresnek és hol lehetnek, csak azt, hogy valamit meg kell találniuk. Egy napon pedig egymásra találtak, s mikor megálltak egymással szemben, két karkötő

jelent meg a csuklóikon. Miután ezek a karkötők megformálódtak, az abból felszabaduló energia az űrig lőtt, eljutva minden bolygóra, ami körülöttünk van. Ezután egymás felé emelték a kezüket, amitől az energiájuk keveredett, ami a bolygó minden szegletébe eljutott. Ennek következtében napokkal később megjelentek az első életformák a bolygón, és a többin is. Az idő múlásával egyre közelebb kerültek egymáshoz, a két energia szinte már testvérként tekintett egymásra. Ők voltak az istenek, Leif és Dreida. Leif úgy vélte, hogy önzés lenne csak kettejüknek élvezni a bolygók adta csodákat és értékeket, ezért ismét egyesítették erejüket és létrehoztak minket, erőseket, hogy taníthassunk Dreif és minden élet tiszteletére, megóvására. Sokmillió év elteltével a bolygó meggyengült, mert ránk más hatással van az idő, mint az erőtlenekre, és nem tudtunk annyit visszaadni a bolygónak, mint amennyit elvettünk tőle. Ezért Leif ismét egyesíteni szerette volna az erejét, ám Dreida hallani sem akart erről. Sértőnek és megalázónak tartotta magára és az erősekre nézve. Ebben sok erős család is mellette állt. Ám voltak, akik egyetértettek Leif döntésével, az ő

erejüket használva hozta létre az erőtleneket, akik élvezhették végtelen szeretetét és védelmét.

Dreida, látva az erőtlenek egyre nagyobb mértékű szaporodását a bolygón és a többi bolygón is,

haragra gerjedt és teljesen elfordult Leiftől. Egy fegyvert akart létrehozni, amivel elnyomhatja Leifet és átveheti az uralmat az erőtlenek és minden erős család felett. Egy fa gyökerét átitatta az erejével, abból nyelet faragott, pengét pedig a karkötőjének egy darabjából kovácsolt. Így hozta létre a halál fejszéjét. Elkészülve a fejszével, nem számolt azzal a lehetőséggel, hogy az abba zárt energia akár el is szabadulhat. Így lett. Miután megpróbálta belezárni az energiát a fejszébe, az elszabadult, amit nem tudott kordában tartani és egy hatalmas, a Napot kioltó és minden, a bolygón lévő életet halálra ítélő robbanás történt. Ezt a pusztítást Leif csak a saját életének feláldozása árán tudta megfékezni, a most is védelmező búra létrehozásával. Szinte minden erejét felemésztette a búra megteremtése, ám utolsó csepp erejéből még létrehozta az élet fáját is, ami időnként terem egy magot. De mielőtt még megteremtette a fát, leválasztotta lelkének egy darabját, és egy erőtlen lelkével egybeforrva létrehozott egy titkos vérvonalat. Hogy ki birtokolja ezt a vérvonalat és hol lehet, azt senki sem tudja, még maga a kiválasztott sem. Csupán az biztos, hogy ha eljön az ideje, ez a vérvonal lesz, ami elhozza az örök békét. A Leif királyi család kötelessége a fa által kiválasztott erőtlennel eljuttatni egy olyan bolygóra a magot, ami képes az élet befogadására. Leif azt akarta, hogy az élet, melyet a fa magja teremt, önként fejlődjön. Éppen ezért, ha valaki az erősek közül rátalál a már kikelt magra, és a keletkező életet a saját kénye-kedvére akarja alakítani, a mag elpusztul. Így óvva az életet és a szabadságot. Ez eredetünk története – mondta Zebella.

Valoriana teljesen ámulatba esett, csodálattal hallgatta e szavakat.

– Miért mondod ezt el nekem, úrnőm?

– Mert tudnod kell, nem véletlenül láttad az energiát.

– Azt mondtad, hogy időnként ad egy magot a fa, igaz? – kérdezte Valoriana. – Akkor ez a mag micsoda?

– Így van! Lehet, több ezer évre van szükség egy mag feltűnéséig, de az is lehet, hogy csupán két nap, senki nem tudja, csak maga Leif. Miután elvesztettem szeretett anyám, teljesen egyedül éreztem magam, haragudtam mindenre és mindenkire. Felemésztett a gyász és a hiánya. Mikor már azt hittem, hogy nincs remény a boldogságra, megláttam az energiát és nyomban a felkutatására siettem. Megtaláltam ezt a helyet, a sárkány pedig beengedett, így bukkantam rá erre a magra –

felelte Zebella.

– Miért nem adtad át a királynak? – kérdezte Valoriana.

– Akartam, de miután a kezembe vettem, tisztán éreztem, hogy nem ezt kell tennem. Épp ezért felépítettem ezt a kis faházat, és idejárok időnként vizsgálni és tanulni a magot.

– Mi a célod vele?

– Úgy vélem, hogy nem csupán a bolygó körforgásának érdekében hozott titeket, gyengéket létre Leif.

– Ezt hogy érted?

– Megtalálható bennetek három olyan erő, amire szüksége van az életnek. Az élet, az idő, és a halál ereje. Meg kell próbálnom kinyerni ezen erőket a magból, hogy megszülethessen a három király, akiket nem érdekel a rang, a címmel járó hatalom, csupán a legfontosabb: az élet védelme, hogy eljöhessen végre a béke.

– És ha az életedbe kerül? – kérdezte Valoriana.

– Egyszer régen ígéretet tettem. Ha ez az ára, hogy végre béke legyen, büszkén vállalom! – felelte Zebella.

– Béke?

– Persze! Ha félretennénk a régi sérelmeinket, végre ismét béke lehetne népeink közt. Egy fajból valók vagyunk, attól, hogy nincs bennetek természetfeletti erő, még nem jelenti azt, hogy kevesebbek lennétek, mint mi. Sőt, épp ellenkezőleg, szerintem sokkal többek vagytok!

– Többek?

– Míg nekünk születésünk óta megvan a dolgunk az élet körforgásában, addig az erőtlenek azzá lehetnek, amivé csak akarnak. És szerintem, mikor Leif megalkotta az erőtleneket, ez volt a célja. A szabad döntés joga! Hogy úgy élhessék az életüket, ahogy ők akarják, és igaz, hogy sokkal rövidebb ideig éltek, mint mi, de ti valóban boldogan élhetnétek.

Valoriana meglepődött, és kétségek merültek fel benne a Kine által megadott tennivalók kapcsán.

Kintről meghallották a sárkány morgását. Észrevették, hogy a bestia feláll és elindul.

– Jön valaki! – mondta Zebella, és azonnal elindult az ajtó felé.

Mire Zebella kiért a házból, a sárkány már a vízesésnél járt. Hirtelen eltűnt és a sárkány mellett jelent meg ismét. A sárkányra nézett, de a szörnyeteg csak előrebámult, keresztül a vízesésen, támadásra készen. Zebella kinézett és látta, hogy a bátyja, Marcellus áll a másik oldalon. Megijedt, mivel tudta, ha fivére pár lépést tesz előre, a sárkány lecsap rá, és azt biztos, hogy nem éli túl, sőt, még ő is képtelen lesz segíteni rajta. Mivel ha akadályozza a sárkányt abban, hogy megvédje a fát, akkor az őt is megöli. A sárkány lassan Marcellus felé hajolt, Zebella rátette a kezét a lábára. A sárkány megállt és ránézett.

– Majd én – mondta Zebella.

Eltűnve a sárkány mellől, Marcellus mögött jelent meg.

– Bátyám!

– Húgom. Mit keresel itt?

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

– Téged kerestelek, atyánk látni óhajt. Mi van itt, hogy ilyen messzire eljöttél a palotától? És a lányt sem találom sehol.

– Valoriana velem van. Meg kellett mutatnom neki az élet fáját.

– Te megőrültél? Már megint ez az Élet Fája dolog? És már szegény lányt is belekevered? Atyánk nagyon dühös lesz ezért!

– Atyánkat csak bízd rám, igazam volt.

– Igazad? Miben?

–A lánnyal kapcsolatban.

– Húgom, ne! Kérlek! Hagyd ezt. Már lassan addig fajulnak a dolgok, hogy a száműzetésedet

kockáztatod.

– Miért kéne hagynom, bátyám? Mert atyánk meg pár pap ezt mondja? Igazam van! A fa létezik, és a lány is az, akinek mondom.

– Valóban? Akkor mutasd!

– Azt nem tehetem.

– Miért?

– Mert nem vagy rá méltó.

Ez a válasz Marcellust teljesen felzaklatta. Rosszulestek neki Zebella szavai.

– Hogy nem vagyok rá méltó? – kérdezte zaklatottan.

– Félre ne érts, kérlek! Én szeretnék megmutatni és elmesélni mindent, de van valaki, aki szerint nem vagy rá méltó.

– Valóban? Ki?

– Leif.

Ez még inkább felzaklatta Marcellust.

– Mi lett veled, húgom?

Marcellus lassan hátrált. Fájtak neki húga szavai. Úgy érezte, testvére elárulta, annak ellenére, hogy anyjuk halála óta egyedül ő az, aki támaszt nyújt neki. Mialatt hátrált a vízesés takarásából, feltűnt egy pillanatra a sárkány szeme. Marcellus nem tudta eldönteni, hogy pontosan mi az, amit látott, de nem akart Zebella mellé lépni, hogy benézzen a vízesés mögé.