Copyright © Márai Sándor jogutódai, S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Váraljai Viktória

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-686-4

Tartalom

Az igazi

Judit

…és az utóhang

Jegyzet

Az igazi

Első rész

Te, nézd meg azt a férfit. Várj, ne figyelj most oda, fordulj felém, beszélgessünk. Nem szeretném, ha idepillantana, meglátna, nem szeretném, ha köszönne. Most nézheted megint… Az a kicsi, zömök, a nyestgalléros bundában? Nem, dehogyis. Az a magas, sápadt, a fekete télikabátban, aki a szőke, sovány cukrászkisasszonnyal beszélget. Most cukrozott narancshéjat csomagoltat. Érdekes, nekem soha nem vett cukrozott narancshéjat.

Mi az, drágám?… Semmi. Várj, kifújom az orrom.

Elment már? Szólj, ha elment.

Most fizet?… Mondd, milyen a pénztárcája? Figyelj jól, én nem akarok odanézni. Nem egy barna krokodilbőr tárca?… Igen? Látod, ennek örülök.

Miért örülök? Csak. Hát persze, én adtam neki a tárcát, negyvenedik születésnapjára. Tíz éve ennek. Hogy szerettem-e?… Nehezet kérdezel, kedves. Igen, azt hiszem, szerettem. Elment már?…

Akkor jó, ha elment. Várj, most bepúderezem az orrom. Látszik, hogy sírtam?… Ostobaság, de látod, ilyen ostoba az ember. Még mindig megdobog a szívem, ha látom. Hogy megmondhatom-e, ki volt? Megmondhatom, drágám, nem titok. Ez az ember volt a férjem.

Te, rendeljünk egy pisztáciafagylaltot. Nem értem, miért mondják, hogy télen nem lehet fagylaltot enni. Én télen járok legszívesebben ebbe a cukrászdába, fagylaltozni. Néha már azt hiszem, mindent lehet, nemcsak azért, mert jó vagy értelmes valami, hanem egyszerűen azért, mert lehet. De néhány éve, hogy egyedül vagyok, máskülönben is szeretek idejárni télen, öt és hét között. Szeretem ezt a vörös szalont, a múlt századbeli bútorokkal, az öreg cukrászkisasszonyokat, a tükörablakok előtt a tér nagyvárosiasságát, az érkező embereket. Valami melegség van mindebben, egy leheletnyi századvég van az egészben. És itt legjobb a tea, észrevetted?… Tudom, az új nők már nem járnak cukrászdákba. Espressóba járnak, ahol sietni kell, nem lehet kényelmesen leülni, negyven fillér a fekete, salátát ebédelnek hozzá, ez az új világ. De én még a másik világból vagyok, nekem még kell ez a finom cukrászda, bútoraival, vörös selyemkárpitjával, öreg grófnéival és főhercegnőjével, tükrös szekrényeivel. Nem ülök itt mindennap, gondolhatod, de télen benézek néha, és jól érzem itt magam. És a férjemmel egy időben sűrűn találkoztunk itt, teaidőben, mikor jött a hivatalból, hat után.

Most is a hivatalból jött, igen. Negyed hét múlt öt perccel, ez az ő ideje. Olyan pontosan ismerem minden lépését ma is, mintha én is az ő életét élném. Hat előtt öt perccel csönget az inasnak, lekefélik és feladják kabátját és kalapját, akkor elindul a hivatalból, előreküldi a kocsit, s gyalog jön utána, mert szellőzteti a fejét. Keveset jár, azért ilyen sápadt. Vagy talán más okból is, már nem tudom. Az okot nem ismerem, mert soha nem látom, nem beszélek vele, három éve nem beszéltem vele. Nem szeretem azokat a negédes válásokat, mikor a házasfelek karöltve távoznak a törvényszékről, együtt ebédelnek a városligeti híres vendéglőben, gyöngédek és figyelmesek egymáshoz, mintha nem történt volna semmi, s aztán, válás és ebéd után, mindegyik megy az útjára. Én másféle erkölcsű és másféle vérmérsékletű asszony vagyok. Nem hiszek abban, hogy házasfelek a válás után is jó barátok tudnak maradni. A házasság, az házasság, s a válás, az válás. Ez a véleményem.

Te mit gondolsz erről? Igaz, soha nem voltál férjnél.

Látod, nem hiszem, hogy amit az emberek kitalálnak és évezredeken át tehetetlenül ismételnek, üres formaság. Én hiszek abban, hogy a házasság szentség. És hiszek abban is, hogy a válás szentségtörés. Így neveltek. De máskülönben is hiszem ezt, nemcsak a nevelés, a vallás parancsai kényszerítenek, hogy ezt higgyem. Hiszek ebben, mert nő vagyok, és a válás éppen olyan kevéssé formaság számomra, mint ahogy a szertartás az anyakönyvvezető előtt és a templomban nem üres formaság, hanem egészen összeköt testeket és lelkeket, végzetesen, vagy egészen elválaszt és szétszakít sorsokat. Mikor elváltunk, egy pillanatig sem áltattam magam, mintha „barátok” maradnánk férjemmel. Ő persze udvarias volt és figyelmes továbbra is, meg nagylelkű, ahogy illik és szokás. De én nem voltam udvarias, sem nagylelkű, elvittem a zongorát is, igen, úgy, ahogy kell, bosszút lihegtem, legszívesebben elvittem volna az egész lakást, a függönyöket is, mindent. Ellensége voltam a válás pillanatában, s az is maradok most már, amíg élek. Engem ne hívjon barátságosan vacsorázni a városligeti vendéglőbe, nem vagyok hajlandó negédes asszonykát játszani, aki feljár volt férje lakására, és rendet csinál, ha az inas ellopja a fehérneműt. Én azt sem bánom, ha mindenét ellopják, s ha meghallom egy napon, hogy beteg, akkor sem megyek fel hozzá. Miért?… Mert elváltunk, érted? Ebbe nem lehet belenyugodni.

Várj, azért inkább visszavonom, amit elébb a betegségről mondtam. Nem akarom, hogy megbetegedjen. Akkor mégiscsak elmennék hozzá, ha beteg lenne, felmennék a szanatóriumba. Most miért nevetsz?… Kinevetsz? Reménykedem, hogy beteg lesz és felmehetek hozzá? Hát persze hogy reménykedem. Amíg élek, reménykedni fogok. De azért ne legyen nagyon beteg. Milyen sápadt volt, láttad?… Néhány éve mindig ilyen sápadt.

Elmondom neked az egészet. Ráérsz? Én nagyon ráérek, sajnos.

No, itt a fagylalt. Tudod, az úgy volt, hogy én az intézet után hivatalba kerültem. Akkor egy ideig leveleztünk még, igaz? Te rögtön Amerikába utaztál, de egy ideig írtunk még egymásnak, három, négy évig, azt hiszem. Emlékszem, az az egészségtelen és ostoba bakfisszerelem volt közöttünk, amiről utólag nincs nagyon jó véleményem. Úgy látszik, szeretet nélkül nem lehet élni. Hát akkor téged szerettelek. Ti különben is gazdagok voltatok, mi pedig csak olyan három szoba, konyhás középosztály, bejárat a folyosóról. Felnéztem reád… s az ilyen csodálat fiatalok között már egyik fajtája az érzelmi kapcsolatnak. Nekem is volt kisasszonyom, de nálunk a kisasszony például second handből kapta a fürdővizet, utánam fürdött. Ezek a részletek nagyon fontosak. Szegénység és gazdagság között félelmesen sok árnyalat van. És a szegénységen belül, lefelé, mit gondolsz, hányféle árnyalat van?… Te gazdag vagy, nem tudhatod, milyen óriási különbség havi négyszáz és havi hatszáz. A havi kétezer és tízezer között nincsen ilyen nagy különbség. Most már sokat tudok erről. Nálunk, otthon, havi nyolcszáz volt. A férjem havi hatezer-ötszáz volt. Ehhez szokni kellett.

Minden csak egy kicsit volt másféle náluk, otthon, mint nálunk. Mi bérlakásban laktunk, ők bérvillában. Nekünk erkélyünk volt, muskátlikkal, nekik kis kertjük, két virágággyal és egy öreg diófával. Nekünk közönséges jégszekrényünk volt, s vásároltuk bele a jeget nyáron, anyósoméknál kis villamos jégszekrény volt, amely szép, szabályos jégkockákat is gyártott. Nálunk mindenes volt, náluk egy házaspár, inas és szakácsné. Nekünk három szobánk volt, nekik négy, a hallal tulajdonképpen öt. De nekik halljuk volt, világos chiffonhuzatokkal az ajtókon, nekünk csak előszobánk volt, s ott állott a jégszekrény is – sötét, pesti előszoba, kefetartóval és régi divatú fogassal. Nálunk háromlámpás rádió volt, s ez a készülék, melyet részletre vásárolt apa, azt „fogta”, amihez éppen kedve volt; nekik szekrényszerű bútordarabjuk volt, rádió és gramofon egyszerre, mely villanyerőre forgatta, cserélte a zenelemezeket, és Japánt is megszólaltatta a szobában. Engem úgy neveltek, hogy meg kell élni. Őt úgy nevelték, hogy mindenekelőtt élni kell, finoman és illedelmesen, szabályosan és egyformán, s ez a fontosabb. Óriási különbségek ezek. Akkor még nem tudtam.

Egyszer, házasságunk elején, reggelinél azt mondta nekem:

– Az a mályvaszín huzat az ebédlőben kissé fárasztó. Olyan harsány, mintha örökké kiabálna valaki. Nézzen körül a városban, drágám, keressen őszre másféle huzatot.

Tizenkét széket kellett volna áthúzni valamilyen „kevésbé fárasztó” huzattal. Zavartan néztem reá, azt hittem, tréfál. De nem tréfált, újságot olvasott, s komolyan nézett maga elé. Látszott rajta, hogy megfontolta, amit mond, csakugyan zavarja és idegesíti az a mályvaszín, amely – nem tagadom – kissé közönséges volt. Anyám választotta, vadonatúj huzat volt. Mikor elment, sírtam. Nem vagyok egészen ostoba, pontosan értettem, mit akar mondani ezzel… Azt akarta mondani, amit közvetlen, igaz és egyenes szavakkal soha nem lehet kifejezni, hogy van közöttünk egyfajta ízlésbeli különbség, más világból jövök, mindent tudok, mindent megtanultam, középosztálybeli vagyok én is, mint ő, csak éppen körülöttem minden más egy árnyalattal, egy leheletnyi színkülönbséggel, mint ahogy ő megszokta és szereti. A polgár sokkal érzékenyebb ezekre az árnyalatnyi különbségekre, mint az arisztokrata. A polgárnak holtig be kell bizonyítani magát. Az arisztokrata már bebizonyította magát, mikor megszületett. A polgár örökké szerezni vagy megőrizni kénytelen. Ő már nem tartozott a szerző nemzedékhez, igazában a megőrző, második nemzedékhez sem tartozott többé. Egyszer beszélt erről. Egy német könyvet olvasott, és azt mondta, ebben a könyvben megtalálta a választ élete nagy kérdésére. Én nem szeretem az ilyen „nagy kérdéseket” – azt hiszem, egy ember körül millió kis kérdés volt és van örökké, s csak az egész, együtt fontos –, s kissé gúnyosan kérdeztem:

– Komolyan hiszed, hogy most már ismered magad?…

– Hogyne – felelte. S a szemüvege mögül olyan gyermekes őszinteséggel és készséggel nézett reám, hogy megbántam a kérdést. – Én művész vagyok, csak nincs műfajom. Polgároknál gyakori ez. Ilyenkor lesz vége egy családnak.

Soha többé nem beszélt erről.

Akkor nem értettem. Soha nem írt, nem festett, nem zenélt. Megvetette a műkedvelőket. De sokat olvasott, „rendszeresen” – ez volt a kedves szava –, az én ízlésem számára kissé túlságos rendszeresen. Én szenvedélyesen olvastam, ízlés és hangulat szerint. Ő úgy olvasott, mint aki az élet egyik fontos kötelességét teljesíti. Ha egyszer elkezdett egy könyvet, nem hagyott föl vele, amíg végig nem olvasta – akkor sem, ha bosszantotta vagy untatta a könyv. Szent kötelesség volt számára az olvasás, úgy tisztelte a betűt, mint a papok a szent könyvek szövegét. De így bánt képekkel is, így járt múzeumokba, színházba, hangversenyre. Mindehhez köze volt, igazi köze. Mindenhez köze volt, ami lélek. Nekem csak hozzá volt közöm.

Csak éppen „műfaja” nem volt. Vezette a gyárat, sokat utazott, művészeket is foglalkoztatott, s ezeket különösen jól fizette. De nagyon vigyázott, hogy ízlését, amely sokkal különb volt, mint legtöbb alkalmazottjának és tanácsadójának ízlése, ne kényszerítse munkatársaira. Minden szavára hangfogót tett, mintha – nagyon gyöngéden, udvariasan – bocsánatot kérne valamiért, mintha tanácstalan lenne és segítségre szorulna. Amellett tudott konok lenni a fontos elhatározásokban, üzleti dolgokban is.

Tudod, ki volt az én férjem? A legritkább tünemény az életben. Férfi volt.

De nem úgy, a szónak színpadias, amorózós értelmében. Nem úgy, ahogy ökölvívóbajnokokra mondják, hogy férfiasak. A lelke volt férfias, tűnődő és következetes, nyugtalan, kutató és gyanakvó. Ezt sem tudtam még akkor. Rettenetes nehéz megtanulni az életben.

Az intézetben ezt mind nem tanultuk, te meg én, igaz?…

Talán ott kell kezdenem, hogy bemutatta egy napon barátját, Lázárt, az írót. Ismered?… Olvastad a könyveit?… Én most már minden könyvét olvastam. Valósággal feltúrtam műveit, mintha könyveiben elrejtett volna egyféle titkot, mely az én életem titka is. De végül is nem találtam a könyvekben semmiféle választ. Nincs válasz az ilyen titkokra. Az élet válaszol, néha egészen meglepően. Soha nem olvastam azelőtt ennek az írónak egyetlen sorát sem. A nevét ismertem, igen. De nem tudtam, hogy a férjem ismeri, nem tudtam, hogy barátok. Egy este hazamentem, s otthon találtam a férjem ezzel az emberrel. S akkor valami nagyon különös kezdődött. Ez volt az első pillanat, házasságunk harmadik évében, mikor megtudtam, hogy nem tudok az uramról semmit. Együtt élek egy emberrel, s nem tudok róla semmit. Már azt hiszem néha, hogy ismerem, s meg kell tudnom, hogy fogalmam sincsen igazi kedvteléseiről, ízléséről, vágyairól. Tudod, mit csináltak ők ketten, Lázár és a férjem, azon az estén?…

Játszottak.

De olyan különösen, nyugtalanítóan játszottak!

Nem römiztek, szó sincs róla. Az uram különben is gyűlölt és megvetett mindenféle gépies szórakozást, a kártyajátékot is. Játszotta, de olyan torzan, kissé félelmesen, hogy én kezdetben meg sem értettem őket, féltem, szorongva hallgattam beszédjüket, mintha eszelősek közé tévedtem volna. Ennek az embernek társaságában egészen megváltozott a férjem. Három éve voltunk házasok, s egy este hazatértem, s a nappali szobában ott találtam férjem és egy idegen urat, aki barátságosan elém lépett, férjemre pillantott, és ezt mondta:

– Isten hozott, Ilonka. Nem haragszol, hogy felhoztam Pétert?…

És férjemre mutatott, aki zavart arccal állott fel és bocsánatkérően nézett reám. Azt hittem, megőrültek. De ők nem sokat törődtek velem. Az idegen ember ezt mondotta még, s közben férjem vállát veregette:

– Az Aréna úton találkoztam vele. Képzeld, nem akart megállani, a bolond, csak úgy köszönt és odébbment. Persze nem engedtem elmenni. Azt mondtam neki: „Péter, vén szamár, csak nem haragszol?…” Aztán karon fogtam és felhoztam. No, gyerekek – mondta, és kitárta karjait –, öleljétek meg egymást. Egy puszit is engedélyezek.

Elképzelheted, hogyan álltam ott. Kezemben kesztyűvel, táskával és kalappal, csak álltam a szoba közepén, mint a szürke csacsi, s bámészkodtam. Első érzésem az volt, hogy a telefonhoz szaladok és felhívom a háziorvost vagy a mentőket. Aztán a rendőrségre gondoltam. De férjem hozzám lépett, zavartan kezet csókolt, és lehajtott fejjel mondta:

– Felejtsünk el mindent, Ilonka. Örülök a maguk boldogságának.

Aztán leültünk vacsorázni. Az író ült Péter helyére, rendezkedett és rendelkezett, mintha ő lenne az úr a házban. Engem tegezett. A szobaleány természetesen azt hitte, hogy veszettség tört ki rajtunk, félelmében elejtette a salátás tálat. Nekem akkor este nem magyarázták meg a játékot. Mert éppen ez volt a játék értelme, hogy én nem tudok semmit. Ezt beszélték meg, ők ketten, amíg vártak reám, s oly tökéletesen játszottak, mint két hivatásos színész. A játék alapötlete szerint én már évek előtt elváltam Pétertől, és hozzámentem ehhez az íróhoz, férjem barátjához. Péter megsértődött, és mindent ott hagyott nekünk, az egész lakást, a bútorokat, mindent. Egyszóval, most az író a férjem, s Péter találkozott vele az utcán, s az író karon fogta az én sértődött, elvált férjemet, és azt mondta neki: „Nézd, ne bolondozz, ami történt, megtörtént, jere fel hozzánk vacsorára, Ilonka is szeretne már látni.” És Péter feljött. És most együtt vagyunk, mind a hárman, a lakásban, ahol valamikor Péterrel éltem, s barátságosan vacsorázunk, s az író a férjem, ő alszik Péter ágyában, ő foglalta el helyét az életemben… Érted? Ezt játszották, mint az őrültek.

De voltak finomságai is a játéknak.

Péter azt játszotta, hogy zavarban van, mert kínozzák az emlékek. Az író azt játszotta, hogy túlságosan is fesztelen, elfogulatlan, mert igazában őt is feszélyezi a helyzet különössége, bűntudatot érez Péterrel szemben, ezért olyan hangos és joviális. Én azt játszottam… de nem, én nem játszottam semmit, csak ültem közöttük, s felváltva bámultam a két felnőtt, okos ember érthetetlen ostobaságait. Természetesen megértettem végül a játék finomabb árnyalatait, s beleegyeztem a különös társasjáték szabályaiba. De megértettem valami mást is ez este.

Megértettem, hogy férjem, akiről azt hittem, teljesen az enyém, szőröstül és bőröstül, mint mondják, lelke minden titkával, egyáltalán nem az enyém, hanem idegen ember, kinek titkai vannak. Mintha megtudtam volna róla valamit; talán azt, hogy börtönben ült, vagy azt, hogy kóros szenvedélyei vannak, valamit, ami egyáltalán nem illett a képhez, melyet az elmúlt években föstögettem róla a lelkemben. Megtudtam, hogy a férjem csak egynéhány vonatkozásában bizalmasom, máskülönben éppen olyan rejtélyes, idegen ember, mint ez az író, akit felszedett az utcán és felhozott a lakásba, hogy aztán, kissé ellenem és a fejem fölött, valamilyen cinkosi, fonák, érthetetlen játékot játsszanak. Megtudtam, hogy férjemnek más világa is van, nemcsak az, amelyet én ismerek.

S megtudtam, hogy ennek az embernek, az írónak, hatalma van férjem lelke fölött.