Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

HULL IMMÁR A FENYŐTOBOZ

A VÉRLÁTÓ LEGÉNY

FÖLDIG LE SZÉKELY

SEBE LÁSZLÓ HAZABESZÉL

APA MÓZES TEMPLOMA

BOSSZÚ

JÉZUSFARAGÓ EMBER

CSUDÁLÓKŐ

AZ IDŐNAPELŐTT ÉBREDT EMBER

TEDD LE A NEVEDET GIDRÓ PÉTER

LOPJÁK A GYÜMÖLCSÖT

NYÍRFÁK ALATT

A KLÁNÉTA

GYERTYAVILÁGHOZ JÁRUNK

HALDOKLIK A SZÉKELY

AZ IGRIC

VÍZBETEMETKEZÉS

A VIRÁG JUSSA

HÁROM MUZSIKASZÓ

RAPSÓNÉ RÓZSÁJA

ÉRTELEK VIRÁG

GÉPINDÍTÁS

ARANYKEHELY

AZ ALVÓ GYERMEK FEJE FÖLÖTT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Nyirő József

JÉZUSFARAGÓ EMBER

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-051-7 EPUB
ISBN 978-963-678-052-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1924.
Az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hasegawa Tohaku (1539 – 1610) Fenyőfák
című akvarellje részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

HULL IMMÁR A FENYŐTOBOZ

Völgyek torkában, patak mellett, tengő-lengő árnyékok, múló apró fények közt húzódik meg az erdei szállás. Jó hatóra járás a falutól. Farkasfogba eresztett gerezdes faház gömbölyű fenyőgerendákból összenagyolva, magas üstökű zsendelyes kunyhó két ablakkal, keskeny ereszettel.

Mellette rozzant pajták, szénacsűrök, beromladozott tetejű odrok, baromnak vert borókatövis körök. – Itt él a zsellérsorba került szegény ember elhagyottan, a maga külön örömeiben és sírásában.

A hegyek felnyomultak az égi jelek szomszédságába és aranytűzbe borítja a vállukra emelt rabonbán, a nap. Borongó felhőket, reszkető ködöket hordozó magas és súlyos kőhomlokok a keskeny vízfolyások fölé tornyosulnak. Óriási fáknak, sűrű bokroknak szövedéke minden oldalon. A vágásokat virág foltozza eleven színekkel, mintha széttépett piros, fehér madárkák pihetollai lebegnének az avar zöldjén.

Jártkőt emberek beszélik, hogy szörnyűséges hegyek vannak másfelé is, de – ott suvadjanak meg – azokban elvadul az ember, havasi betegség lepi meg.

Ez a havasi betegség primitív formája az ösztönöknek. A szénánhálástól és erdők terhességétől telített ősparaszt vágy, mely csendes morgással várja magára a sötétet. A lapos homlok tudása, mely nem terjedhet a tíz ujjon túl s a juhtej művészete. Kutya-rágta füstös ajtók megett laknak. Ormótlan, féreg gyanús, alig mosakodott lények, kiknek a gondozatlanságtól sárgák a fogai, mintha hullába, vagy halott népek viaszgyertyájába haraptak volna. A vegetatív élet hülyéi, kik lustaságukban lyukat ülnek a földbe. Megkuporodnak a lopott holmi felett, a fényes pénzt vigyorogva számlálják át egyik markukból a másikba. – Rendesen túlszaporítják magukat. Az ibolyaszínűre csípett nyakú gyermekek a szalmán ványadoznak. A sárga penészasszony merészen rántja térdei közé a forró fazekat, hogy gőzében elborultan fürödjék az örökkön éhes vágy. Ezer hely van, hol a széldöntés lejtőjén megülnek a vadak és sokáig visszamarad az átható szag. A ferdén járó emberek világa ez, a havas nyomorultjaié.

A természet csak látszólag kedves. Valójában ádáz és gyilkos, minden gyengét elnyom és megöl, az erős embert még súlyosabbá teszi. Az ilyen erdei szállásokon vaskos és egyszerű dolgok folynak. A fák közt járó minden székely koponya más törvényektől fénylik az ágtetők alatti félhomályban, amit nem határol el sem kereszt, sem fegyver.

A patakon avult, fekete, moszatnyálas özönfa akadozott fenn. Rajta szitakötő ingadozik. Szereti, hogy a víz a fával együtt ide-oda siringeti.

Ember sehol.

Egyszer csak a meredek oldalon hangos baromcsendesítő hóhahóval leereszkedik egy szekér.

Idős ember üti fel az ostornyelet a tehenek előtt, hogy helyben maradjanak. Félig sírba rokkant, törpe alak. Hunyorgó szemei alá véres kört von a vénség, a szakadozott pillák be se fedik teljesen. Mérgesen tekintget az erdei szállás felé. Totyakos harisnyáján a piros zsinór feslett, rojtos és piszkos. Az ellenzőrészek kiszakadoztak, a szíj vége szomorúan csüng alá, mint a csíksomlyói barátkorda.

Eltelt annak az ideje, mikor híres dullók aranylikat, csatot verettek a harisnyaszíjra, paszománttal meghányatták, gyöngyszemekkel meghullatták. A legénfiak azonkívül ezüstbojtos csapót eresztettek a végébe, királyleány kilenc sárga hajszálával összefonva.

Az ezüstkender s a királylányok megritkultak, a mód csúnyán meghanyatlott, a nadrágszíján az utolsó likhoz értünk.

A tehenes ember bedörget a szállásajtón.

– Uzon Farkas állj elé, ha mersz!

A hetykén vetett szóra semmi mozdulat. Kis kémlyukat határol a kezével a szemének az ablakon. A ház üres. Legénykedve a rengeteg felé bődül az öreg.

– Uzon Farkas, te kászonyi tolvaj!

Kérkedő állásban vár.

Settenkedő, alkonyati árnyékok kelnek útra. A madarak pittyenve szállnak le a levegőből a fákra, földre, szirtrepedésbe. A marhajárás távoli ösvényein cammog a jószág.

Újra megismétli a számonkérő hívást.

– Uzon Farkas, jere hogy feszítselek fel!

Rekedtes hang zúg vissza később, hogy szinte sűrűbbé válik a levegő tőle. Uzon Farkas gallyat recsegtetve ereszkedik le.

Magas, erős ember, munkára vetkőzve. Érzéketlenül szilárd és elvetemülten nyugodt.

– Apró szóval es megjárná a beszéd – dörgi.

– Micsináltál a leányommal te, te, – pattog a vénember.

– Láthatta, ha szeme van.

A szekérre tekint Uzon.

– Szedje a perefernumát, – látom azért jött – s arra hágón ki, lűtőn bé, de osztán futtába, mert kijedet es hamar elnégyelem, ha sokat szokotálódik.

Az ajtón furfangos fa-zár van. Rovások, lyukak özöne rajta. Érti, aki csinálta.

Uzon érti, de most mégis betaszítja siettében és dobálni kezdi ki rajta a tarkafejű párnákat. Feldobja a varrógépet, az ösztörüről hozzáveri a cserépedényt. A falról undorodva leöleli a tarkaszőttes rokolyákat. Sifonyérnak lába törik, úgy dolgozik. Végül csúfondárosan lenézi a tehénkéket.

– No most ződágazza fel a bogarait s ahajt, mint a fergeteg kifelé az életről, akar mozsika szóval, akar anélkül.

– Hát a leánka? – követeli az öreg.

– A leánka nem perefernum.

– A gyermök az anyáé törvén szerént – jogászkodik az öreg.

– Csak legyen türelemmel, – rikólt Uzon a nagyothalló ember fülébe. – Törvén nékütt es megjő mahónap. Ahogy én azt a zsandárt nézem, nem hatta anélkül. Eleget megportyázták a házamot.

A szekér oldalán fejsze galandozik a lajtorja vaskarikájába fűzve. Az öreg azt szemléli.

– Lennék csak a régi erőmben.

Az esze több, mint az ereje. Elindítja a szekeret. Uzon Farkas csak azértis megsérti.

– Ájonsza meg! Anyósom hagyatékát itt felejtette.

A vénség a tehén szarvának kap.

– Hó te! – Mi bajod anyósoddal?

– A szekér mehet – inti Uzon. – A lelkire vegye kied, hogy a fejérnépvel úgy kell bánni, mint a tojásval. – Egyebet nem is hagyakozott anyósom.

– A kirisztus – dülöng tovább a szekér.

A fenyőcsúcsok friss zöld hajtása belesodródik az akadálytalan magasságokba, a gyantás, fűszeres levegőhullámok közé. Az ágak közt a víg létnek dala ver át, valósággal trillázva gyöngyözik a fatörzsekhez verődve. A hegyek rózsás ködből szőtt zekéket viselnek.

Uzon Farkas görbe gerinccel visszaindul az ösvényen a kis lánya után és hogy a jószágot hazaterelje. Útjában gombát fordít fel. A törés helyén s az éles, számtalan sugarak közt tejgömböcskék remegnek. Ingó-bingó mókusok ébenfekete virágmag szemekkel mellső lábukban gyönyörködnek, fenyőtobozzal harangoznak. Majd a sűrűbe menekülnek az Uzon zajára, ki aggodalommal fontolgatja, nem lett volna-e jobb a gyereket a faluba ereszteni. A leányka beteges, gyönge és csak nyűg a nyakán.

Csakhamar elszéled az éj. A havasok vén tanácsurakká lesznek, kik észrevették országgondjukban, hogy a dombok mély bánattal lábukhoz omoltak.

A gyerek látja az üres házat, megérti az árvaságot. Öt-hat éves pöttöm teremtés. A vak és néma sötétségben csendesen sírni kezd.

Apja kihozza a sajtár tejet. Kínálja. A gyerek szepeg és fél. Uzon belül sötét, indulatos, de mégis ajnározza.

– Csinálok hónap osztovátát, zergős sulykot, csak ne búsulj lelkem.

A gyerek könnyesen felragyogott.

– Hát kicsi vetőllőt?

– Azt es.

– Hát veres guzsalyt?

– Még azt es.

Ha fiu lenne, most faökröt, szekeret, festett jármot, rigófiát, kalitkát, madártojást ígért volna.

– Mert a gyereknek játék kell, – bölcselkedik magában.

Hogy fog ennek megfelelni. Feje lekonyult. Ha medvét kellene lehoznia puszta kézzel a málnavészből, könnyebben megtenné, de játékot teremteni, angyalszárnyból tollat tépni – hogyan kell?

A leányka ettől kezdve felpendült. A legelőn az ökröknek dicsekedett.

– Kapok kicsi vetőllőt, osztán osztovátát.

A nagy fehér állatok közt ténfergett, játszott és az ökrök gyöngéden őrizték. A lenyomott füvet kiették a lába alól anélkül, hogy a könnyű test észrevette volna. Embert, állatot összetipranának, ha kis pásztoruk fölsikoltana.

Néha ráült a legelő állat fejére, de kitárt karocskái nem érték el a szépen hajlott szarvak fekete hegyét.

Az ökörfejről körülnézve világlátása nem lehet nagyobb, mint egy kerek virág karikája, mely az emberi terhek felett öntudatlan, boldog súlytalansággal lebeg. Az az életzaj is, mit a földön ver bizonytalan és elenyészett, vagy még érthetetlenül nyugszik benne, mint a zúgás a fában.

Így látva ki hinné, hogy ez a semmi kis leányka, ez a tarkarongyos félmeztelenség, kiéhezett szegénység már ivott az élet mérgezett kútjából. A borzalmak látásra kényszerítették korán és sokszor nyöszörgött a fertőzött szalmán. Sejtelmekben élő lénye már ilyen hamar rettentő titokba zárult.

A kicsi vetőllő, – a szíve sötét fátylat sző fölébe.

Az alkonyban meglebeg a fák levele.

Uzon Farkas megfelelő fát keres a játékportékához. Semmi kedve hozzá. Emlékei keserítik. A cifra holmit már mind megcsinálta legénykorában a szeretőjének.

– Osztováta, veres guzsaly, istenharagja – dörmögi.

Kényelmetlenül szélesre mozdítja a száját, de látható erővel ismét összezárja. Elfakul, dacol, megátalkodik, élete odúiban titkok villognak éhesen. A lelke didereg és visszavonja a kezét a játéknak szánt fától.

Leül és sokáig emészti magát, mint a róka a mérget vérző nyelvvel.

Az erdők mélyén már árnyékalakok, suttogások ébredeznek. A szakadékok ásítanak. A fák reszketve, borzongva csapkodnak ágaikkal a rémek felé. Érthetetlen zavar, buta félelem rázza. Panaszok sírnak, szaggatott, darabos mozdulások neszeznek.

– Mi az! – rémül Uzon Farkas.

Születnek a kisértetek.

A különös szürkeségben minden torzalakot ölt.

Az ágakból, bütykökből, göcsökből sutafejű, sötétszínű, szabálytalan, beteges korcsalakok szövődnek. Három ujjú, törött nyakú, süvegfejű, madárcsőrre hegyezett apró szörnyek. Babona fiai, földevők, erdőszélen ágon ülők és szemnélküliek, tudatlan ijedségből táplálkozó, álomnehezítő rémek kárhozatos gesztussal. Csak a kénszag hiányzik.

Asszony meg ne lássa, gyermek fel ne sírjon!

A leselkedő omladékok, megrémítő, siket szálfák, alattomos patakok, a sötétség láncával kerített erdő kísértet-tombolása nem ijesztette meg Uzon Farkast. Szokva volt hozzá. Erősebb is volt és szembe fordult.

– Felgyújtom az egészet.

Haza botorkált. Az asszony miatt nem bírta rászánni magát, hogy játékot tervezzen.

A szálláson a kisleány félelmében elszunnyadt. Ráterített egy tűzön, földön megviselt, kopott piros csergét. Fogta a kését és gondolkodva zsendelyt kezdett hornyolni.

Kívül még mindig vergődtek az erdő fantomjai.

Az alvó gyermek arca lázas fénnyel égett. Izgatott lélegzetvétellel pihegett a nyitott cserepestűzhely világánál. Hirtelen felült álmában, apjára merevítette a tekintetét, felsikoltott és visszaesett piszkos vackára.

– Megijedt valamitől – morgolódott Uzon.

Csitítgatta, csak onnan a kis székről.

Mégis félredobta a zsendelyt. Cseréptányért kotort elő. Öntött fenyőszurok volt benne csepűbéllel. Meggyújtotta a primitív lámpát. Síma gyertyánfadarabot választott, lapos ácsplajbászt kerített és kirajzolta a játékvetőllő kedves határait.

Ügyes famunkás volt.

Pitymallatra kész lett a hajóforma játék, oldalán faragással cifrázva és a kis guzsaly is. Ökölnyi csepű rajta. Letette füstös, goromba gyöngédséggel az alvó gyermek mellé.

Maga lekönyökölt az égő szuroktányér mellé. Csontos, tatáros arcára könny cseppent. Egyébként érzéketlen, durva parasztnak látszott, ahogy fertályórára elnyúlt a fenyődeszkaasztalon.

A fáktól az ablakig kékesen, hűvösen, gomolyogva, vízpárákkal szentelt fénnyel virradt. A nyílások, ágak köze is megtelt lassanként. A színek madárkiáltáskor ébredeznek.

Azon mogorván felült.

Az ágy bontatlan, a ház feldúlt, az ablak tompa világosságában feltünedezik piszok, nyomor. Elvert felesége szitkai egy szál ingben kuporognak a szögletekben.

A férfi szétkotorja a hamut, gyújta a tüzet. Gyerekén vizsgálódik.

A kislányt hevesség, gyors lélegzés, testreszketés kínozza. Vacog a foga is. Az érintésre megrezzen félénken, ébred és tájékozódik. Meglátja a játékot. Magához szorítja a kicsi vetéllőt s a guzsalyt.

Uzon elfordul, lágyan kilép az ajtón, mintha csendre intené a felkelő napot.

Fejéshez lát, de nyugtalan. Sürgősen jön vissza a fehéren ködlő tejjel. A tehenet csak megcseppentette.

– Egyél lelkem.

A gyerek fáradtan rázza a fejét.

– Nem istálok.

Uzon erőlteti, vigasztalja, ül mellette komoran.

A jószágot a legelőre kellene verni, a gyereket nem hagyhatja ilyen betegen. Tőkét is kellene faragni. Maholnap kijönnek a számbavevők. Az asszonyra gondol. Most jó volna.

– Csak azért sem.

Csergébe takargatja a leánykát, ölbe veszi. Karocskái nyakára fonódnak, feje apja homlokára hajlik a füléhez. A pokol kulcslyukán hallgatkozik.

Le se tette többé az öléből.

Hordozta csordaőrizni, kaszálni, gerendát faragni. Ágból, fűből ágyat vetett bokor tövébe, vagy fához támasztotta gyönge hátát. Gyógyította tűzzel, vadgyümölccsel, virággal, madárszóval, minden erdei jóval. Hiába igért neki ünnepi gúnyát, kis csizmát, pántlikát, gyermekizgató nagyszerűségeket. Lenhaját simogatta, a beteg harmatot türülgette homlokáról. Az elnehezedett szemek ettől sem lettek fürgébbek, feje rágyöngült a vállára.

Napokon át őrizte embertől, haláltól. Nem tágított mellőle.

Leste az ösvényeket, hogy jönnek-e az emberek a tőkét átvenni. Azok pénzt hoznak. Ötven krajcárjával fizetik darabját.

A legelő jószág a fák közé szóródva delelt.

Végre őt kiáltották. A gyerek aludt. Ott kellett hagynia. Zekéjét a nap ellen védőleg állította.

A gerendák átvételénél baj volt. Méregettek, számítgattak, s az idő telt. A szóváltásban el is feledte a gyermeket.

– Két peculát szálankint lehúzunk, mert nyolc coll hibázik, – akadékoskodtak a gazdák.

– Nem cólra vót az egyesség. Osztán itt vőgye van a fának, ezt esment ki kellett ejteni.

Csak létrejöttek egymással, Uzon a repedezett tenyerét nyújtotta, hogy átszámolják a pénzt. Bángóba fizették, az ezüstpénzt szépen kikerülgették az ujjaikkal.

Uzon egy koronás papírt kinyálazott a többi közül.

– Ezt cseréljük meg.

– Azt mért?

– A leánkának.

Egymásra hunyorogtak a gazdák. Szamárember ez az Uzon. Ekkora pénzt nem hánynak gyermeknek. Mégis megtették.

Ekkor szörnyű és sok állatbődülés harsant fel, mint mikor medve lepi meg az ökröt. Felugrik a nyakára s úgy nyomorítja meg. Vad igézetet vert a kilátón.

– Valami baj van.

Uzon rohant a zuhant fák, heverő sziklák, csonka tönkök között.

A gyerek halott volt már a piros csergén.

Halálküzdelmét könnyen oldhatta meg. Egy pillangó rászáll az örökkévalóság falevelére és néhány szárnylendítéssel egyensúlyozza magát rajta. Ennyi az egész.

Az ökrök körbe verődtek körüle. Szagolták és tompán bömböltek, vörösre tágított szemekkel. Szarvuk összecsattogott. Az állati ösztönnek ez a megnyilvánulása nem ritka a havason.

Uzon Farkas lihegve verte szét a csordát. A borzalmas állatfejek iszonyatra tartva nyugtalankodtak, fehéren bámulva, szilajul, a férfi lábnyomára szegzett szarvakkal szántották az ösvényt.

A tőkeosztó emberek elborzadva nézték az ős, halotti pompát.

Uzon számba se vette az egész világot. Dologhoz látott.

Fűrészelt, gyalult. Újra elővette a lapos ácsplajbászt és reszketve rajzolgatta az elhunyt gyermek rövid határait a deszkán. Ködös szeme előtt sokszor elgörbült a fekete vonal.

Csak akkor szepegett, szipogott kissé, mikor egyik felől a kicsi vetőllőt, másik felől a veres guzsalyt tette melléje.

Aztán őrt állott, míg mindenestől elmerült a sötétségben.

Nagy későre síró árnyék suhan be az ajtón. Az anya.

Uzon nem szól, csak a szuroktányért gyújtja meg a kis lány fejéhez. A cserepesbe is tüzet tesz, a csüngő kormos láncra felakasztja az üstöcskét a vízzel és tovább bámul.

Inge szétnyílt. Bozontos mellén játszik a cserepes lángja szép vörösen.

Szívének fekete sugarai most változnak pirosra.

A hallgatásban koppan a háztetőn valami. Felpillantanak.

A ráhajló szép fenyőfáról lehullott egy toboz. Semmi más. – Csak egy kicsi toboz.

Csakhamar megérkezik a vénember is. Morog, sóhajt a kis halottnak, aztán csendes csoszogással ő is beül a góc alá a veje mellé. Szenet kotor, a tenyerén mérlegelve a pipára teszi, görbén gunnyasztva hallgat, míg feje, az igazság örvénye elszenderedik a hunyorgó zsarátnok felett.

Az élők szájvonala elhalványodik a némaságtól. Időnként koppan a háztetőn a hulló fenyőtoboz.

Közeledik Szenmiháj napja.

A VÉRLÁTÓ LEGÉNY

Az őshagyományokhoz tartozik ez a különös csengésű szó abból az időből, mikor nem egy, hanem hét Boldog-Asszonyt tiszteltünk, magyar nevezetű csillagok alatt aludtunk és dalt énekeltünk a Földről, melyben benne volt a mindenség összhangja. A pogány-hun szertartások hálazengő dala volt, a világteremtés látnoki tudásából megalkotva olyan fokozattal, amely két fűszál összesúrlódásának könnyedségétől kezdve a világkataklizmák zordságáig mindent egyesített magában.

Babonás borzongás lep meg, ha csak ki is ejtjük: Vérlátó legény. A keleti fajoknak a lét és nemlét kérdéseit törvénybeosztó elképzeléseinek egyik formája, a szántóvető mitológia természetfölötti erejű papja lehetett valaha a Vérlátó Legény. Majdnem teljesen elmosódott az emlékezetben, de a mi falunkban ma is őrzi a Vérlátó-család.

Arról híres família, hogy vala egy szép leánya. Az ősvallásban lehettek táltosok, különféle Látók, Rémlátók, Vérlátók, Széplátók, de ilyent, mint ez a leány, egyikük se látott.

Kölyökkoromban hallottam azt is, hogy ha esténként az ablaküveg elhomályosodik, kívül Tévelygő-Lélek didereg. Hajdanában ez is vallási igazság volt. Abban az igazságban én is bizonyos vagyok, hogy valahányszor a Vérlátó-ház ablaka elhomályosodott, benn a szép leány mindig elpirult; ami rendesen igy van más vidéken is, ahol Bolygó-Lelkek járnak.

Ezek után nyilvánvaló, hogy a bolygó-dogmát fehérnépek találták ki, de csak most tudom, hogy mi rejlik a vérlátó igazságban, melyet az idő eltemetni, ember elfeledni nem tud.

Azt tartják, hogy a virágok a föld leggyöngédebb gondolatai. Mindenik a megvalósult szeretet.

És ma kételkedem ebben.

Az első érzés melegségével és hiszékenységével a Vérlátó-leánynak nyújtott első piros virág meggyőzött, hogy a rólunk lekeresztelt vén misztérium mégis bennünk lappang.

Ma is elborzadok, ha rágondolok.

A szép leány a virág láttára halálosan elsápadt, vonásai eltorzultak, a szeme megtelt könnyel, reszkető kezével meg se érintve tiltakozott.

– Nem. Vidd el. Ne is lássam.

Panaszosan hozzátette:

– Cak így szeretsz te engem?

És kevés belső küszködés után, menten, erőszakosan átalakulva, haragtól lobogó alakkal, büntető gőggel, engem-gyűlölő gőggel, jóvátehetetlenül elutasított.

– Sohase lássalak többé!

Bús fővel kutattam, kérdeztem, hogy miért gyűlöli a Vérlátó-kisasszony a piros virágot.

– Már az is vérlátó, mint a báttya, – ijedeztek a népek.

– A báttya?

– Kaszáláskor volt az első vérlátása az úrfinak – kezdte végre egy atyafi, mint valami államtitkot.

A szilárd hitnek erejével, a székely szónak szépségével előbb részletesen leírja a réti kaszálást, hogy szinte látni lehet a testek nekifeszülését, amint lassan közelednek a hajnali derengésben csillogó vízhez, mintha ismeretlen szertartást végeznének, vagy a csillagok fiai volnának, kik lehullott társaikat temetik serényen. Az utolsónak alakja még elmosódik a párás ködben, de a felhők már a kelő nap fényében remegnek, mint a földöntúli élet kinnfeledett színes ruhácskái, A rendet vezető legény a kaszatörlő füvet szálankint lábaihoz hullatja. Kedves, édes játék ez is, szerelmi babona, leányigéző gondolat, forrótestű legények kitalálása. Az emberek nézik a Nap-szakállát, a hegyekre rézsutosan hulló sugarakat, ami megjósolja az esőt. A földnek nagyszerű nyugalmán elszótalanodva visszahaladnak, hogy újrakezdjék titkos mozdulataikat.

Vérlátó Béni egyszer csak meghanyatlik és kiáll a sorból. Mosolyogva hagyják el a többiek. Észre se veszi. Fontoskodva, tétován elindul az ölig érő fűben, belehajlik, nézi, vizsgálja.

– Aki Istene van, – kiált borzadva, – hiszen itt szörnyű sok a vér.

A férfiak eldöbbennek. Az apja rászól.

– Mit beszélsz?

– Tele van vérrel a rét.

Rettenve szaladnak oda, de vérnek nyoma sincs sehol. Tiszta és ártatlan a rét.

– Hol látod itt a vért?

Béni leszakít egy marék piros mécsvirágot, eliszonyodva mutatja.

– Hát ez mi? – Friss vér! Bizony Isten friss még!

A férfiak a kiizzadt, sápadt legényre tekintenek, kinek szemeiben lobog s mint tűzbeborult kicsi ház ablakain, kiizzik a megközelíthetetlen titok.

– Szent Isten! – mondják halkan.

Apja kemény mozdulattal megrázza a fiút.

– Béni! Béni fiam!

Könny facsarodik a szemébe, komoran maga elé néz, kérleli szomorúan, megfogja a kezét. Csendesen mennek egymásra támaszkodva. Nincs miért sietniük. Pihegve fáradtan viszi életének roncsát, meghalt lelkű fiát. Viszi komoran, szót se ejtve, elszorult mellel, félelmes erővel, lehanyatlott büszkeséggel. Átvezeti hallgatagon a véres füvek között és csak néha rivall rá az Istenre, de az Isten nem felel s a füvek is hallgatnak róla, hogy honnan kapták a vért, szörnyű terhüket.

Zárkózott, csendes ember lett aztán Vérlátó Béniből. Semmi rendellenesség nem látszott rajta. Szép arcú, hatalmas termetű fiú volt. Ritkán és keveset beszélt. Nem tudták, vagy csak elferdítve ismételtek valami különös zavart gondolatokat a vérről és virágról. Sejteni se lehet, hogy miben volt a meggyőző ereje, de elhitték neki és tisztelték, féltek tőle, mert természetfölötti erőket sejtettek benne.

Ekkora ostobaság láttára felkacagtam.

– Tébolyodott ember szavainak hogy lehet hitelt adni? Közönséges babona az egész.

Az urak vállat vontak rá.

– Minden babonában van valami.

Az orvos azt felelte:

– Engem már hívtak olyan beteghez, kinek semmi baja se volt. Bibliát imádkozott, és kijelentette, hogy alig van egy órája hátra. A mondott időre meg is halt.

A pap igy válaszolt.

– Istennél semmi sem lehetetlen.

A jegyző odamódosította véleményét, hogy:

– Szamár vagy öcsém ehhez.

A falusi nép nem is köszönt, de nekem csak a leány haragja fájt.

Rajta nem csodálkoztam. Neki az én piros virágom eszébe juttatta a megrázó tragédiát. Ezért nem nézheti a piros virágot. Ilyen borzadályokra hajlamosak a gyenge idegzetű nők. Durvaságnak tartotta, hogy a ránézve szörnyű emlékű jellel megbántottam. Nem sejtette, hogy ismeretlen előttem a megrázó történet. Majd, ha nem lesz annyira fájó az érzékenysége, jóváteszem.

Pár nap múlva kis gatyás fiú dobálni kezdi délután az ablakomat.

– Nem takarodsz el? – riasztok rá, de a kölyök némi orrszippogás után felmutat egy írást és jelenti, hogy:

– A küsasszon azt mondta, hogy ne szóljak ki küldte, csak vessem be az ablakon,

Reménykedve bontom fel a levelet.

Felül a papiros fején nagy betűkkel – egy „Mégis!“

Alatta szaggatott, néhol összefüggéstelen sorok.

– Tudd meg!

– Igaz a vérlátás,

Mert:

A vér nem múlik el soha.

A vérnek kútja Isten szíve, de a kiontott vér oda vissza nem térhet. A földben van és nem válik soha porrá, csak átalakul.

A vér szent és megbocsáthatatlan.

A föld vérből és emberből való kenyere az emberiségnek. Ez termi a virágot, a virág pedig nemzi a vádat az ember ellen.

Mert:

A virágot a jajszó űzte a földre.

A virág a vér vádlevele, a gyilkosság elleni rémület-szó.

Az örökös szomorúságnak gyámoltalan jelei ők.

A halál koldusa lett a virág.

A halottak árváinak nevezem, kik piros fejecskéjüket nyújtják kegyelemre. Ezek a piros virágok. A fehér virágok már halottak, kik nem értenek meg bennünket.

A virág a vér történelme.

A vérlátás igaz.

A vér és virág evangéliuma volt ez az írás.

Akkor nem hittem, csak mélységesen elszomorodtam.

El se búcsúzhattam, pedig évekre elhozott a sors. A bolond jóslásokat elfeledtük. Én is, az emberek is.

Pedig a vérlátók rendje csakhamar kiújult a földön. Most is mindennap bejárják a piros virágos réteket. Ma itt, holnap ott suttognak el egy-egy vérző gondolatot és sírva, nyögve borul le előttük az emberiség.

Már elhisszük, hogy a vér szent.

Valljuk, hogy elapadhatatlan.

Hirdetjük, hogy bosszulatlan nem marad és mégis a gyűlölet az átokkal párzik a háztetőn.

Újra tévelygő lélekké lettem a saját ablakom alatt őrködve és könnyemtől homályosodik el az ablaküveg, ha betekintek rajta.

Benn a magunk szegénységünkben mosolyog a „boldog asszony.“ Fiacskáját magához emelő, halkan daloló édesanya már.

Fejük fölött remegve sóhajtom bele immár én is a hun himnuszba:

– Föld! – Föld! – Te emberiség kenyere. Ne add, hogy piros virág legyen belőlük.

Elgondolkodó lélekkel munkámra sietek.

Virrad.

A nap szakálla már elöntötte a hegyeket.

FÖLDIG LE SZÉKELY

Kéteszű, klánéták mellett régen lakodalmazó, kalákákon táncoló szilaj emberarisztokrata, szép fehérnépek lovagja, rímes beszédűek, faóracsinálók, művészek, szenvedélyesek és erősek, édesanya kezét csókolók, harangszóra kalapot levevők utóda, állandóan a kapuban pipázó drága Ádám bátyánk.

Folyton incselkedtünk vele.

– No öreg. Új főispánt kaptunk, – kezdi valamelyik.

– Ki az? – böffentett egy adag füstöt.

– Irtózatos szigorú nagy úr az, Gróf.

– Majd megnézem – nyugtatott meg.

És megnézte. Gyalogolt érte húsz kilométert.

– Fűzy Ádám vagyok. Negyven évig jegyző. – Pár éve csapatott nyugdíjba az az akácfára való főszolgabíró.

– Mi tetszik öreg? – fanyalodott tiszteletre a fehér alak iránt a gróf.

– Kíváncsi voltam rád méltóságos ecsém. Tiszteletedre jöttem.

A főispán, kissé mulatva rajta, végignézte az atillás, csizmás szikár embert.

– Igazi földig le székely.

– Meghiszem azt, – kapott a legényesre fent bajusza felé az öreg és haza feszengett büszkén.

– Hogy tetszett az új főispán – leptük meg.

– Ispotályba való fiaim, – fitymálta. – A lélek hálni jár belé. Különben esmérem még képviselő korából. Neki mondotta meg Mózsi a magáét.

– Melyik Mózsi?

– Bolond Mózsi.

Tüzes és haragos lett az arca Fűzy bátyánknak az öreges izgatottságtól. Nem tűnt föl.

Bolond Mózsi különben közismert, plasztikus, havasi ősember volt. Télen-nyáron mezítláb járt, mellén szétvetett inggel, öles, rongyos, hegyi óriás, szálfaölelő, borzas, konok, szótlan, görcsös öklében görcsös bottal. Erdőkkel élő, tűzzel pihenő, minden szikla zuggal cimboráló nagyszerű bolond. Néha elhúzódott a fenyők országából és mindenkitől egy piculát kért. Nem koldult, – kért. Az említett esetben a grófnál véletlenül nem volt aprópénz, nem is akarta elküldeni a sziklák fiát; azért a vele álló alispánhoz fordult. Mózsi csigás haját megrázta, lenézően végig mérte:

– Miattam ne verje adósságba magát – és büszkén, fekete mosollyal otthagyta.

– Ilyen a székely, ha koldus, ha bolond, – hencegett az öreg.

– Él még az a Bolond Mózsi? Szükség volna rá.

Fűzy Ádám révedezett. Ilyen színtelen, fehér koponyákkal, rovásírásos öreg ábrázattal lehet csak igy fontolgatni, ilyen szürke bagoly merevséggel, tudó-látó mérséklettel; mikor a beszéd ereje is csak rövid útra, kérdésről kérdésre repülve, közben nyugodva ér el.

– Hiszen tudjátok. Ezelőtt úgy tíz esztendővel a havasokon bocskor szíjjal megkötözött egy medvét s az azalatt széttépte.

Aranyos szemei megteltek futókönnyel. Valamit tréfába fojtott. Fondorkodva leplezte. Menyecskékkel való huncutkodásaira tért, magafeledéssel önmagát áltatta. Segítettünk feledni, becéztük a kalandjait, ártatlanságain botránkoztunk.

– Mennyi romlottság! – Menjen gyónni! Mikor megy gyónni?

– Halálom után tíz évvel.

Közben este lett. Itt-ott feltetszettek a pásztorok tüzei. A madarak befelé fordultak a fészkekben. A székely korsók a falon, öblükben a csend virágaival hallgattak. A hátas tulipánszékek az asztal körül gyűlve komolyan állottak. Csintalanságai elrebbentek, nagy, törvénymondó ítéletei felszakadtak, kemény koponyájának mélységeiből tisztán nézte a világot. A falu felett kerek borsikás hegy volt, az alján szép fák dúsan, mint tömött fekete haj, de a teteje meszes, kopár, fehérdudoros, mint egy pilises barátfej. Azon is lobogott a rendes tűz. Bolond tüzének hívták, senki se tudta közülünk miért. Ábris Mihály Tamás, egy munkából kivénült, morcos, faluszegénye rakta rendesen. Attól nem lehetett kitudni, elmocskolt mindenkit a tüze mellől. A hold, akárhonnan nézték, pontosan a Nagyszállás-hegy tetején haladt át. Mikor függőlegesen farkasszemet nézett a tűzzel, tizenkét óra volt. Ilyenkor gyönyörű látvány volt a két tűz sugárbeszéde.

Fűzy Ádám szemben ült az ablakkal, most arra nézett.

– Kérdést teszek, – kezdette.

A tudományáról hírek keringettek a nép közt, ha kedve szottyant ilyenre. Micsoda tudomány volt az. Mese, vagy mítosz, vagy legenda, vagy világcsalás, vagy akármi; – de szép.

– Kérdést teszek atyafiak. – Miből van a borvíz?

Természetesen senki se tudta kívüle.

– Az mi? – mutatott a tejútra.

Felnéztek rá kivétel nélkül.

– Vették-e észre, hogy abból csillag ritkán esik? – A Csaba-királyfi dolgát ismerik. Amilyen lovakkal azok jártak rajta, nem csoda, ha ilyen utat vertek.

– De ha esik, székely földre esik.

Ezt megnyugvással elgondolják.

– Hová esik, – emeli a hangot az öreg, – ott keressék kijetek, mert ott borvíz buggyan ki a földből.

Tehát kérdést tett a tüzek felől nekünk is, de intelligens, tudós formában.

– Esméritek-e a tűz történetit?

Dehogy ismertük volna, ha bátyánk nyilatkozni akar. Ritkaság, hogy ilyen hangulatban kapjuk.

– Azok az igazi történelem pedig. Ha hiszitek, ha nem, a régi pogány vallás szerint, ha székely fiú született, abban a pillanatban meggyújtottak egy tüzet, amit nemcsak áldozásnak tartottak, hanem a törzsi törvények értelmében ez a tűz jelentette minden jogát az élethez, hazához, melyben tűz-helyet kapott. A tűz-helynek emléke ma is minden pásztortűz. Nem tudunk róla, de bennünk maradt. Vérben-e, miben, ki tudja; de ha erdőbe kerülünk, szenvedély visz rá a tűztevésre.

Itt elgondolkozott, sokráncú szempilláit szelíden leengedte.

– Egykor a félvilág isteneit égettük meg a tüzünkön, ma a saját máglyánk. No ennyi a különbség.

Csak ültünk a szó mellett. Ki merné illetni az ilyen múlt ébresztő varázst. És vert a szó ajkán önkéntelen.

– Azokkal a tüzekkel kialszom, az újakkal nem vagyok rokon. Látjátok ott a Nagyszállás tetején? Tíz év óta rakatom minden este egy sírkő tövébe. Mások virágot, én tüzet teszek a sírjaimra.

Hallgattuk a soha nem sejtett dolgokat, régieket, igazakat. Elmúlt életek eleven tüzén sír-látni mentünk Nagyszállásra. Sohase beszélt a sírokról, titkolta a titkukat.

– Ki van odatemetve, Bátyám?

Fűzy Ádám megrezzent.

– Oda? – Oda?

Ránk fürkészett és kimondotta.

– Oda, Bolond Mózsi, a – fiam.

Csak fejet hajtottunk. A küzdelem csendes megadásával folytatta halkan, szűrt szóval.