A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anne Applebaum: TWILIGHT OF DEMOCRACY

Copyright © 2020 by Anne Applebaum

All rights reserved.

Hungarian translation © Tomori Gábor, 2025

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A Gulag története

Vasfüggöny

Vörös éhínség

„Századunk valóban úgy lesz egykor emlékezetes, mint a politikai gyűlöletek intellektuális megszervezésének százada. Egyik legnagyobb titulusa lesz ez az emberiség erkölcstörténetében.”1

JULIEN BENDA: Az írástudók árulása, 1927

„El kell fogadnunk a tényt, hogy az efféle lázadás a modernitás ellen látens módon ott lakozik a nyugati társadalomban… a zavaros, fantasztikus programja, az irracionális és politikaellenes retorikája éppoly őszinte törekvéseket testesít meg, mint amilyenek… más, ismerősebb reformmozgalmak törekvései.”

FRITZ STERN: The Politics of Cultural Despair
(A kulturális reménytelenség politikája), 1961

I Szilvesztereste

1999. december 31-én partit rendeztünk. Egy évezred végén és egy új évezred küszöbén voltunk, és az emberek nagyon akartak ünnepelni, lehetőleg valami egzotikus helyen. A mi partink megfelelt ennek az igénynek. Chobielinben került rá sor, egy északnyugat-lengyelországi kis kúriában, melyet a férjem és a szülei egy évtizeddel korábban vásároltak – a tégla áráért –, amikor dohos, lakhatatlan romhalmaz volt, amit nem tataroztak azóta, hogy az előző lakói 1945-ben elmenekültek a Vörös Hadsereg elől. Rendbe hoztuk a házat, vagy legalábbis a legnagyobb részét, bár igen lassan. Nem fejeztük be éppenséggel 1999-ben, de azért lett új teteje, továbbá egy jókora, frissen festett, teljesen bútorozatlan szalonja, ami tökéletesen megfelelt egy partinak.

Sokféle vendég érkezett: újságíró barátok Londonból és Moszkvából, néhány alacsonyabb rangú diplomata, akik Varsóban dolgoztak, két barátunk, akik New Yorkból repültek át. Többségük azonban lengyel volt, barátaink és a férjem, Radek Sikorski kollégái. Radek akkor külügyminiszter-helyettesi posztot töltött be a jobbközép lengyel kormányban. Eljött néhány helybéli barátunk, Radek hajdani iskolatársai közül egy-kettő, és jó sok rokon. Érkeztek fiatal lengyel újságírók is – akkoriban egyikük sem volt különösebben híres –, továbbá köztisztviselők és nagyon alacsony beosztású kormánytagok.

A társaság zömét nagyjából abba a kategóriába lehetett volna sorolni, amelyet a lengyelek jobboldalnak neveznek – ahová a konzervatívok, az antikommunisták tartoznak. Abban a történelmi pillanatban azonban többségünk liberálisnak is mondható volt. Szabadpiacos liberálisnak, klasszikus liberálisnak, esetleg thatcheristának. Még azok is, akiknek talán kevéssé voltak határozott elképzeléseik a gazdaságról, hittek a demokráciában, a jog uralmában, a fékekben és ellensúlyokban, valamint egy olyan Lengyelországban, amely tagja a NATO-nak, és rövidesen csatlakozni fog az Európai Unióhoz; hittek egy olyan Lengyelországban, amely integráns része a modern Európának. 1999-ben ezt jelentette, ha valaki a „jobboldalon” leledzett.

Ahogy lenni szokott, a parti kissé szedett-vedett volt. Az 1990-es évek vidéki Lengyelországában nem létezett semmiféle catering, így hát anyósom meg én készítettünk párolt borjúragut és sült céklát, kondérszám. Nem voltak szállodák sem, ezért a száz-egynéhány vendégünk környékbeli tanyákon szállt meg, vagy barátoknál, a közeli városban. Csináltam egy nyilvántartást arról, hogy ki hová kerül, de néhányan végül még így is az alagsorban aludtak a padlón. Késő éjjel tűzijátékot rendeztünk, olcsó, Kínában készült petárdákkal, amelyek nem sokkal korábban váltak széles körben hozzáférhetővé, és valószínűleg rendkívül balesetveszélyesek voltak.

Kulturális szempontból aznap este komoly megosztottságot egyedül a zene teremtett, ami a Spotify előtti korszakban készült kazettás magnóból szólt: a dalok, amelyekre az amerikai barátaim egyetemista korukból emlékeztek, nem ugyanazok voltak, mint amikre a lengyelek emlékeztek a saját egyetemista korukból, szóval nehéz volt elérni, hogy mindenki ugyanakkor perdüljön táncra. Egyszer felmentem az emeletre, megtudtam, hogy Borisz Jelcin lemondott, írtam egy rövid cikket egy brit újságnak, aztán visszatértem a földszintre, és ittam még egy pohár bort. Hajnali három tájban a lököttebb lengyel vendégek egyike előhúzott a retiküljéből egy pisztolyt, és merő lelkesedésből a levegőbe lőtt néhányszor.

Ilyesféle parti volt. Egész éjjel tartott, egészen a másnap délutáni „villásreggeliig”, és áthatotta az optimizmus, amire jól emlékszem azokból az időkből. Mi újjáépítettük a romos házunkat. A barátaink az ország újjáépítésén dolgoztak. Különösen tiszta emlékem van egy sétáról, amit a hóban tettem – talán egy nappal a parti előtt, talán egy nappal utána – egy kétnyelvű társasággal. Mindenki egyszerre fecsegett, visszhangzott a nyírfaliget a keveredő angoltól és lengyeltől. Abban a pillanatban, amikor Lengyelország a Nyugathoz való csatlakozás küszöbén állt, olyan érzésünk volt, hogy mind ugyanahhoz a csapathoz tartozunk. Egyetértettünk a demokráciát, a prosperitáshoz vezető utat, a dolgok intézésének mikéntjét illetően.

Az a pillanat tovatűnt. Közel két évtizeddel később már átmegyek az utca túloldalára, kerülve a találkozást némelyekkel azok közül, akik jelen voltak a szilveszteri bulimon. Ők viszonzásul nem csupán nem hajlandók betenni a lábukat a házunkba; még azt is kínos lenne elismerni nekik, hogy jártak ott valaha is. Tulajdonképpen a parti hajdani résztvevőinek egyik fele nem hajlandó szóba állni a másik felével. Az elidegenedés nem személyes, hanem politikai jellegű. Lengyelország immár az egyik legpolarizáltabb társadalom Európában, egy olyan mély árok ellentétes oldalain találtuk magunkat, amely nem csupán a lengyel jobboldalt, hanem a régi magyar jobboldalt, a spanyol jobboldalt, a francia jobboldalt, az olasz jobboldalt, és bizonyos eltérésekkel a brit jobboldalt és az amerikai jobboldalt is megosztja.

A szilveszteri vendégeink egy része – velem és a férjemmel együtt – továbbra is az Európa-párti, jogállampárti, piacpárti jobbközép támogatója. Olyan pártokban maradtunk, amelyek többé-kevésbé az európai kereszténydemokratákkal, Franciaország és Hollandia liberális pártjaival és John McCain Republikánus Pártjával állnak rokonságban. A vendégeink egy része balközépre sorolja magát. Mások azonban másutt kötöttek ki végül. A Jog és Igazságosság nevű, bevándorlásellenes pártot támogatják – egy olyan pártot, amelynek álláspontja drámaian megváltozott azóta, hogy 2005 és 2007 között rövid ideig első ízben kormányon volt, illetve 2005 és 2010 között az elnöki pozíciót birtokolta (ami Lengyelországban nem ugyanaz).

Miután évekre kikerültek a hatalomból, a Jog és Igazságosság vezetői, valamint támogatóik és szavazóik közül sokan kezdtek nagyon más, nem csupán xenofób és paranoiás, hanem nyíltan autoriter nézeteket magukévá tenni. A választók iránti méltányosság kedvéért megjegyzendő, hogy nem mindenki látta ezt: a Jog és Igazságosság 2015-ben nagyon mérsékelt hangvételű kampányt folytatott egy jobbközép párt ellen, amely nyolc éve volt hatalmon – a férjem tagja volt ennek a kormánynak, bár lemondott még a választás előtt –, és amelyet az utolsó évében egy gyenge és karakter nélküli miniszterelnök vezetett. A lengyelek érthető módon változást akartak.

Csakhogy miután a Jog és Igazságosság 2015-ben többséget szerzett, azonnal nyilvánvaló lett a radikalizmusa. Az új kormányzat alkotmánysértő módon új bírákat nevezett ki az alkotmánybíróságba. Később, ugyancsak alkotmánysértő módon a saját embereivel igyekezett feltölteni a Lengyel Legfelsőbb Bíróságot, és írt egy törvényt, mely arra volt hivatott, hogy megbüntesse a kormány politikájával ellentétes döntéseket hozó bírókat. A Jog és Igazságosság – szintén alkotmánysértő módon – hatalmába kerítette a közszolgálati médiát, népszerű tévés személyiségeket, tapasztalt riportereket rúgva ki. Helyükre az online médiából toborzott szélsőjobboldaliak kerültek, akik az adófizetők pénzén könnyen leleplezhető hazugságokkal tarkított, nyíltan kormánypárti propagandába kezdtek.

Célpontnak minősültek az állami intézmények is. Miután hatalomra került, a Jog és Igazságosság a közszolgálatban dolgozók ezreit bocsátotta el, pártkatonákra cserélte őket, vagy pedig pártkatonák közelebbi és távolabbi rokonaira. Tábornokokat váltottak le, akik éveket töltöttek nyugati hadiakadémiák költséges képzésein. Kirúgtak tapasztalt, nyelveket beszélő diplomatákat. Egymás után megnyomorították a kulturális intézményeket is. A Nemzeti Múzeum elveszítette a hivatalban lévő igazgatóját, egy nemzetközi tisztelet övezte kurátort. A helyére egy ismeretlen tudós került, bármiféle előzetes múzeumi tapasztalat nélkül, akinek első döntése volt bezárni a múzeum modern és kortárs művészeti kiállítását. Egy évvel később lemondott, káoszt hagyva maga után a múzeumban. A Lengyel Zsidóság Történetének Múzeuma – egy Európában egyedülálló, mindössze néhány évvel korábban nagy csinnadrattával megnyitott intézmény – igazgatóját magyarázat nélkül felfüggesztették az állásából, elborzasztva a múzeum külföldi támogatóit és finanszírozóit. Ezerszám akadtak más, hasonló történetek, amelyek nem kerültek az újságok címoldalára. Egy barátunk egy másik állami intézményben például azután veszítette el az állását, hogy túl sok projektet fejezett be, túl gyorsan. Olybá tűnt, hogy az új és képzetlen igazgatója veszélyforrásnak tekinti.

Mindezekkel kapcsolatban még a látszatra sem adtak különösebben. Ezeknek a változásoknak nem az volt az értelmük, hogy a kormányzás jobban működjön. A cél az volt, hogy a kormányzás pártosabb legyen, a bíróságok kezesebben viselkedjenek, jobban tekintettel legyenek a pártra. Vagy talán inkább úgy kellene írnunk, mint egykor tettük: a Pártra.

Erre nem volt semmiféle felhatalmazásuk: a Jog és Igazságosság választási győzelmének aránya feljogosította őket a kormányzásra, de az alkotmány megváltoztatására nem. És így, a jogsértéseket igazolandó, a párt felhagyott a szokványos politikai érveléssel, és ehelyett egzisztenciális ellenségek azonosításába kezdett. Némelyikük régi és ismerős volt. Két évtizednyi, mélyreható lengyel–zsidó párbeszéd – könyvek, filmek és konferenciák ezrei, az említett impozáns múzeum felépítése – után a kormány azzal tett szert nemzetközi hírhedettségre, hogy elfogadott egy törvényt, amely korlátozta a holokausztról zajló nyilvános vitát. Bár végül amerikai nyomásra módosították, a törvény széles körű támogatást élvezett a párt ideológiai bázisa, azaz újságírók, értelmiségiek és gondolkodók körében, akik közül nem egy vendégként volt jelen a partinkon, és most állításuk szerint úgy vélik, hogy lengyelellenes erők ármánykodva igyekeznek Lengyelországra tolni a felelősséget Németország helyett Auschwitzért. Később a párt az izraeli kormánnyal is értelmetlen purparléba bocsátkozott; a vitát mintha arra találták volna ki, hogy egyaránt tessék a Jog és Igazságosság dühös, nacionalista szavazóinak Lengyelországban, és Benjamin Netanjahu dühös, nacionalista szavazóinak Izraelben.

Az ellenségek némelyike új volt. Miután rövid ideig a muszlim migránsokat támadták – ami nehézkes egy olyan országban, ahol szinte egyáltalán nincsenek muszlim migránsok –, a párt a homoszexuálisok felé fordult a haragjával. Egy országos hetilap, a Gazeta Polska – amelynek több vezető publicistája is vendégeskedett a szilveszteri partimon – „LMBT-mentes zóna” feliratú matricákat nyomtatott, hogy az olvasóik kitegyék őket az ajtóikra és ablakaikra. 2019 októberében, egy újabb parlamenti választás előestéjén az állami televízió Invázió címmel bemutatott egy dokumentumfilmet, amely egy Lengyelország tönkretételére irányuló titkos LMBT-tervről szólt. A lengyel katolikus egyház, mely egykor semleges intézmény és a nemzeti egység apolitikus szimbóluma volt, hasonló témákon kezdett lovagolni. A regnáló krakkói érsek, akinek a székében korábban II. János Pál ült, egy szentbeszédében a homoszexuálisokat szivárványszínű „pestis”-nek nevezte, amely a kommunizmus „vörös pestisének” helyébe lépett. A lengyel kormány üdvözölte a prédikációt, amelyet aztán online moderátorok arra hivatkozva távolítottak el a YouTube-ról, hogy kimeríti a gyűlöletbeszéd fogalmát.

Ez az eseménysor ma már megnehezíti, hogy egyáltalán bármiről is beszéljek a vendégeim némelyikével, akik jelen voltak a szilveszteri partinkon. Ania Bieleckával például, aki korábban a legközelebbi barátaim közé tartozott – és az egyik gyerekem keresztanyja –, egyetlenegyszer sem beszéltem egy 2010. áprilisi, hisztérikus telefonhívás óta, melyre néhány nappal azután került sor, hogy az elnököt szállító gép az oroszországi Szmolenszk közelében lezuhant, amiről bővebben is szót ejtek rövidesen. Bielecka építész, nemzedéke legismertebb művészeivel barátkozik, vagy legalábbis barátkozott egykor, és örömét leli, vagy legalábbis örömét lelte valaha kortárs művészeti kiállításokban, néhányszor még a velencei biennáléra is elutazott, pusztán kedvtelésből. Egyszer elmondta nekem, hogy éppoly szívesen nézi a biennálén az embereket – a művészvilághoz tartozó sok-sok hölgyet a kifinomult öltözetükben –, mint a kiállításokat. De az utóbbi években közel került Jarosław Kaczyńskihoz, a Jog és Igazságosság vezetőjéhez, a néhai elnök ikertestvéréhez. Immár rendszeresen vendégül látja az otthonában Kaczyńskit – remekül főz –, és megbeszéli vele, kit kellene kineveznie a kormányába. Úgy hallottam, hogy a kulturális miniszter, a lengyelországi múzeumok elleni támadás értelmi szerzője az ő javaslatára nyerte el a pozícióját. Néhány évvel ezelőtt megpróbáltam vele találkozni Varsóban, de elzárkózott ettől. „Miről beszélgetnénk?” – kérdezte egy sms-ben, és azóta hallgat.

Egy másik vendégem – az, aki a levegőbe lőtt a pisztollyal – végül elvált a brit férjétől. A hóbortossága helyébe valami más lépett, ő pedig mintha éjjel-nappal internetes trollkodással töltené az idejét, mindenféle konteókat hirdet fanatikusan, amelyek közül sok hevesen antiszemita. A Twitteren a zsidókat a holokausztért terhelő felelősségről értekezik; egyszer kiposztolta egy középkori angol festmény képét egy állítólag zsidók által keresztre feszített fiúról, ezzel a megjegyzéssel: „És csodálkoztak, hogy kiebrudalták őket”, arra utalva, hogy 1290-ben kiűzték a zsidókat Angliából. Követi és erősíti az amerikai „alt-right” hangadóit, akiknek nyelvezetét magáévá teszi és népszerűsíti.

Egy harmadik vendég, Anita Gargas újságíró az elmúlt évtizedet azzal töltötte, hogy újra és újra górcső alá vett egy sor konteót a néhai elnök, Lech Kaczyński haláláról, a szmolenszki repülőgép-balesetről, minden egyes alkalommal más-más magyarázatot vetve fel. A Gazeta Polská-nál dolgozik, annál a hetilapnál, amely a melegellenes matricákat terjesztette. Egy negyedik vendég, Rafał Ziemkiewicz azzal szerzett nevet magának, hogy kifejezetten a nemzetközi zsidó közösség ellenségének szerepébe helyezkedett. A zsidókat „hitványnak”, „mohónak” minősíti, a zsidó szervezeteket „zsarolónak” nevezi, és sajnálkozik, amiért egykor támogatta Izraelt. Úgy tűnik, hogy a hírhedtség, amelyre ilyenformán szert tett, fellendítette az akadozó karrierjét is, és immár rendszeresen szerepel a párt ellenőrzése alatt álló állami televízióban.

Történetesen tudom, hogy ezeknek az egykori barátoknak némelyike politikai okokból eltávolodott a gyerekeitől. Néhány esetben az eltávolodás nagymértékű. Az egyik hajdani barátunknak, bár mélységesen elkötelezett egy nyíltan homofób nézeteket hirdető párt iránt, meleg fia van. De ez is tipikus – az efféle megosztottság családi kapcsolatokat és barátságokat tesz tönkre. Van egy szomszédunk Chobielin közelében, akinek a szülei a kormánypárti, katolikus konteókat hirdető Mária rádiót hallgatják. Annak mantráit ismételgetik, és az ellenségeit a saját ellenségeiknek tekintik. „Elveszítettem anyámat”, közölte velem a szomszédom. „Egy másik világban él.”

Hogy teljesen nyilvánvalóvá tegyem az érintettségemet, el kell mondanom, hogy ez a konteós gondolkodás részben a személyemre irányul. A férjem másfél évig hadügyminiszter volt a koalíciós kormányban, amelyet a Jog és Igazságosság vezetett, miután rövid időre első ízben hatalomra került. Később szakított ezzel a párttal, és hét évig külügyminiszter volt egy másik koalíciós kormányban, amelyet a jobbközép Civil Platform vezetett. 2019-ben indult az európai választáson, és az Európai Parlament képviselőjévé választották, bár jelenleg nem tagja a politikai ellenzék vezetőségének.

Hellyel-közzel 1988 óta élek Lengyelországban, de közben sok időt töltöttem Londonban és Washingtonban, történelmi témájú könyveket írok, és újságíróként dolgozom brit, valamint amerikai lapok számára. Ezáltal lengyel mércével egzotikus politikusfeleség vagyok, bár 2015-ig többnyire inkább kíváncsisággal, mint haraggal viseltettek irántam. Soha nem tapasztaltam direkt antiszemitizmust, soha nem érzékeltem ellenségességet; amikor megjelentettem egy lengyel szakácskönyvet – amivel egyebek között az volt a szándékom, hogy visszájára fordítsam a Lengyelországra vonatkozó negatív sztereotípiákat az országon kívül –, a Lengyelországon belüli fogadtatás, még a lengyel szakácsok körében is, jobbára pozitív volt, noha egy kissé meglepett. Ráadásul nagyon igyekeztem kimaradni a lengyel politikából, a lengyel televíziót leginkább kerültem, kivéve azokat az alkalmakat, amikor a könyveimről beszéltem.

Csakhogy miután a Jog és Igazságosság győzött, külföldön kezdtek a kormányt kárhoztató cikkek megjelenni – és ezért engem hibáztattak. Két rezsimpárti magazin (mindkettő hajdani barátaink foglalkoztatója), a wSieci és a Do Rzeczy címlapján is úgy ábrázoltak, mint a nemzetközi sajtó titkos zsidó koordinátorát és a Lengyelországról szóló negatív hírek titkos fő terjesztőjét; az egyik koholt részleteket közölt a családomról, hogy még gonoszabbnak tűnjek. Hasonló történetek jelentek meg az állami televízió esti híradójában, egy teljesen légből kapott sztorival együtt, miszerint a Jog és Igazságosság eltávolított engem egy állásból, amelyet soha nem is töltöttem be. Végül felhagytak azzal, hogy rólam írjanak: a nemzetközi médiában Lengyelországról szóló negatív tudósítások túlságosan gyakorivá váltak, hogysem egyetlen személy, akár egy zsidó személy egymaga koordinálhatta volna őket, bár a közösségi médiában persze időről időre visszatér a téma. A férjem európai választási kampánycsapatának egyik-másik tagját gyakrabban kérdezték rólam és a „lengyelellenes” tevékenységemről, mint róla. Akár tetszik nekem, akár nem, része vagyok ennek a történetnek.

Egyfajta déjà vu érzésem volt, amikor ez az egész elkezdődött. Felötlött bennem, hogy olvastam egy híres naplót, amelyet Mihail Sebastian román író vezetett 1935-től 1944-ig. Sebastian ebben a naplóban a saját országának még extrémebb átalakulását írta meg. Akárcsak én, zsidó volt, de nem vallásos; akárcsak nekem, a barátai többsége politikailag jobbra húzott. A naplójában leírta, miként kezdtek a barátai, egyik a másik után, vonzódni a fasiszta ideológiához, akár egy csapatnyi molylepke a lánghoz, menthetetlenül. Beszámolt róla, hogy a barátai fölényeskedők és önhittek lettek, miután már nem európainak – Proust csodálóinak, Párizs szerelmeseinek –, hanem vér és rög szerinti románoknak tekintették magukat. Figyelte, ahogy kezdik magukévá tenni az összeesküvés-elméleteket, vagy olykor kegyetlenné válnak.

Olyan emberek viselkedtek vele sértőn, akiket évek óta ismert, és utána úgy tettek, mintha mi sem történt volna. „Létezhet-e barátság”, tette fel a kérdést 1937-ben, „olyan emberekkel, akiknek egész sor tőlem idegen gondolatuk és érzésük van – mégpedig olyannyira idegenek, hogy elég belépnem az ajtón, máris szégyenkező, kellemetlen csend lesz a szobában?”2 Egy önéletrajzi regényben, amelyet ugyanebben az időben írt, a narrátor barátkozni próbál egy régi ismerősével, akitől immár elválasztja a politika. „Nem, tévedsz”, hangzik a válasz. „Mi ketten nem lehetünk barátok. Sem most, sem soha. Nem érzed rajtam a föld szagát?”

Most nem 1937-et írunk. Mindazonáltal az én időmben Lengyelországban, az országban, ahol három évtizede élek, valamint a többi társadalomban, amelyeket szokásunkká vált a Nyugatnak nevezni, egy párhuzamos átalakulásra kerül sor mind a gondolkodók, írók, újságírók, mind a politikai aktivisták körében. Mindenhol ez történik, és nem létezik mentségképpen olyasféle gazdasági válság, amitől Európa és Észak-Amerika az 1920-as és az 1930-as években szenvedett. A 2008–9-es recesszió mély volt, de – legalábbis a koronavírus-járványig – visszatért a növekedés. A 2015–16-os menekültválság sokkolón hatott, de alábbhagyott. 2018-ra leállt az Észak-Afrikából és a Közel-Keletről Európába irányuló menekültáradat annak a megállapodásnak köszönhetően, amelyet az EU és meghatározó politikusai Törökországgal kötöttek.

Mindenesetre azokat az embereket, akikről ebben a könyvben írok, nem érintette ezen válságok egyike sem. Talán nem mind olyan sikeresek, mint szeretnének, de nem szegények, nem elmaradottak. Nem veszítették el vendégmunkások miatt a munkájukat. Kelet-Európában 1989 óta nem vesztesei a politikai átalakulásnak, sem semmilyen értelemben a politikának. Nyugat-Európában nem tagjai elszegényedett, lecsúszott osztálynak, és nem elfeledett falvakban élnek. Az Egyesült Államokban nem tartoznak ópiumszármazékok sújtotta közösségekhez, nemigen töltenek időt középnyugati falatozókban, és tulajdonképpen egyáltalán nem illeszkednek azokhoz a silány sztereotípiákhoz, amelyeket a Trump-szavazók leírására szokás használni – így azokhoz a silány sztereotípiákhoz sem, amelyeket ők maguk találtak ki. Ellenkezőleg, a legjobb egyetemeken tanultak, gyakran beszélnek idegen nyelveket, nagyvárosokban – Londonban, Washingtonban, Varsóban, Madridban – élnek, és külföldi utazásokat tesznek, akárcsak Sebastian barátai az 1930-as években.

Akkor mi okozta ezt az átalakulást? Vajon egyes barátaink titkon mindig is a tekintélyuralom hívei voltak? Vagy azok az emberek, akikkel az új évezred első perceiben koccintottunk, valamiképpen megváltoztak az elkövetkező két évtizedben?

Nincs egyetlen magyarázat, és nem fogok nagyívű teóriával vagy univerzális megoldással szolgálni. Van azonban egy tényállás: megfelelő körülmények kialakulása esetén bármely társadalom a demokrácia ellen fordulhat. Sőt, ha a történelemből ki lehet indulni valamennyire, végül az összes társadalmunk ezt fogja tenni.

Tartalom

I. Szilvesztereste

II. Hogyan győznek a demagógok

III. A nosztalgia jövője

IV. Hazugságzuhatag

V. Préritűz

VI. A történelem mégsem ér véget

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Wertheimer Gábor

Kézirat-előkészítő Czene István

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 122 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License