Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

AZ ÉLET CSODÁI

ERIKA EWALD SZERELME

CSILLAG AZ ERDŐ FELETT

A VÁNDORÚT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stefan Zweig

A SZERELEM CSODÁJA

fordította:
Vajda Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-427-0 EPUB
ISBN 978-963-678-428-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Die Wanderung (1902)
Die Liebe der Erika Ewald (1904)

első kiadás: 1902 – 1904.
az elektronikus változat az 1947. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító William Adolphe Bouguereau (1825 – 1905)
Psyche elrablása című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ÉLET CSODÁI

A szürke ködzászló mélyen aláereszkedett Antwerpenre és az egész várost sűrű, nyomasztó kendőbe burkolta. A házak csakhamar finom párában oszoltak szét és az utcák mintha a bizonytalanba torkoltak volna: fölöttük azonban, mint egy Isten szavaként, zengve vált ki a messze hangzó és röppenő hívás, mert a templomtornyok, melyeknek harangjai fojtott hangon panaszkodtak és könyörögtek, beleolvadtak ebbe a roppant vad ködtengerbe, mely betöltötte a várost és messze a távoli kikötőben átölelte az Óceán nyugtalan, halkan hörgő hullámait. Itt is, ott is halvány derengés küzdött a nedves füsttel és azon erőlködött, hogy fakó réseket törjön, de csupán rekedt torkok összemosódó lármája és kacaja árulta el a kocsmát, melyben fagyoskodók és a rossz időjárástól elkedvetlenedett emberek találkoztak össze. Az utcák üresek voltak és ha egy-egy alak elsuhant, csak tűnő sávnak látszott, melyet gyorsan felszívott a köd. Vigasztalan és fáradt volt ez a vasárnap reggel.

Csak a harangok hívtak és hívtak újra szakadatlanul, szinte kétségbeesetten, hogy a ködben elfullad a hangjuk. Mert az ájtatosak gyér számmal gyülekeztek; az idegen eretnekség gyökeret vert az országban és az is hanyagabb és lanyhább lett az Úrnak szolgálatában, aki nem tartozott az elszakadtak közé, úgyhogy egyetlen hajnali ködfelhő elegendő volt, hogy sokat eltérítsen kötelességétől, öreg, töpörödött asszonyok, kik szorgalmasan morzsolták rózsafüzérjüket, szegény emberek szerény vasárnapi öltönyben álltak szinte elveszve a templom sötétlő hajóiban, melyekből az oltárok és kápolnácskák csillogó aranyozása és a ragyogó miseruha sugárzott ki szelíd és jótékony lángként. A köd mintegy átszivárgott a magas falakon, mert itt is az elhagyatott, útvesztőssé vált utcák szomorúan dideregtető hangulata honolt. A reggeli prédikáció is hűvös, rideg, napfénytelen volt: a protestánsok ellen szólt és vad harag hevítette, melyben gyűlölet egyesült erőteljes öntudattal, mert a szelídség korszaka szemmel láthatólag a múlté volt és Spanyolországból már elérkezett az egyházi emberekhez az örömhír, hogy az új király dicséretreméltó szigorral szolgálja az Egyház ügyét. Az utolsó ítéletet megjelenítő fenyegetések egyesültek az intelem sötét szavaival, a közvetlen jövőre célozva; ez talán végig tudott volna zúgni hallgatók sokaságán, morajló szék-sorok közt, így azonban csak a sötét ürességben robbant és tompán hullott a padolatra, mintegy megfagyva a hűvösen nedves, borzongató levegőben.

Prédikáció közben két férfi lépett be gyorsan a főbejáraton; első pillantásra nem lehetett rájuk ismerni magasra hajtott köpenyük és a vihar által arcukba csapódott hajzatuk miatt. A termetesebb hirtelen rántással bontakozott ki a nedves burkolatból: tiszta, de korántsem szokatlan arc, melynek jómódot eláruló polgári metszéséhez igen jól illett a gazdag kereskedőviselet.

A másik különösebben volt öltözve, bár egyáltalán nem fantasztikusan: szelíd és nyugodt mozdulatai összhangban álltak kissé csontosán parasztos, de jó szívet tükröző arcával, melyen a leomló fehér haj hulláma úgy tűnt fel, mintha egy evangélista szelíd fejét keretezné. Mindketten rövid áhítatra térdeltek le; aztán a kereskedő intett idősebb kísérőjenek, hogy kövesse, mire lassú és óvatos léptekkel átmentek az oldalhajón, melyet csaknem sötétség borított, mert a gyertyák a nedves térségben nyugtalanul remegtek és a színes ablakok fölött nehéz felhők lebegtek, mivel még egyáltalán nem akart világosodni. Az egyik kis oldalkápolna előtt - ezek többnyire az örökhagyó családok alapítványait és fogadalmait tartalmazták - a kereskedő megállt és kezével az egyik kis oltárra mutatva, röviden mondta:

- Itt van.

A másik közelebb lépett és kezét szeme fölé emelte, hogy pillantása könnyebben áthatolhasson a homályon. Az egyik oltárszárnyön világos színezésű kép látszott, mely a sötétségben csak még lágyabbnak és szelídebben árnyaltnak tűnt fel és azonnal rabul ejtette a festő pillantását. Az Istenanyát ábrázolta, szívét átszúró fegyverrel és minden fájdalom meg szomorúság ellenére a kép szelíden és kiengesztelőleg hatott. Máriának feje édes szépségű volt: kevésbé emlékeztetett Isten anyjára, sokkal inkább egy álmodozó virágzó szűzre, akinek mosolygó vidámságát és játékos gondtalanságát csendes, fájdalmas gondolat rabolta el. Fekete, sűrű hullámokban aláomló haj folyta körül gyengéden a keskeny, sápadtan sugárzó arcot, melyből bíbor sebként ragyogott elő az ajkak pírja. Csodálatosan finomak voltak vonásai és néhány vonal, mint például a szemöldökök keskeny és biztos ívelése, szinte vágyakozó csillámot és játékos szépséget varázsolt a gyengéd tekintetbe, melyből a sötét szemek ábrándozva merengtek a világra, mintegy üzenetet hozva egy másik tarka és édes létből, honnan az értelmetlen fájdalom elrabolta. Keze ájtatos engedelmességgel kulcsolódott össze és keblén még ott remegett a könnyű rémület felindulása a fegyver hideg érintésétől, melynek nyomán vörös csíkban szaladt a vér a sebből. Mindez csodálatos csillogásba volt merítve, mely fejét aranyosan körüllángolta és szíve felett is ott izzott, nem a vér forró csobogásával, hanem a kehely misztikus ragyogásával a napfényt átszűrő templomablakok tarka fényében. És az áradó homály megfosztotta a képet a világiság utolsó sugarától is, úgyhogy a dicsfény olyan elevenen izzott az édes leányfej fölött, mint az üdvözültség valódi tündöklése.

A festő szinte nyersen emelkedett fel kuporgó és csodálkozó szemlélődéséből.

- Ezt nem közülünk való ember festette.

A kereskedő igenlően bólintott fejével.

- Olasz volt. Fiatal festő. De ez valóságos kis történet. A legelején fogom kezdeni és te leszel az, mint jól tudod, aki a zárókövet ráhelyezi. Nézd csak: vége a prédikációnak, keressünk a története számára jobb helyet a templomnál, olyat, amilyet közös fáradozásunk és munkánk megkíván. Gyerünk!

A festő még vonakodva állt egy pillanatig, mielőtt elfordult a képtől, amely mindig ragyogóbbnak látszott, abban a mértékben, ahogy a párás sötétség olvadozott és a köd egyre aranyosabban boltozódott az ablak fölött. És szinte úgy érezte, hogyha ájtatos szemléletben ottmaradnak, a gyermeki ajkaknak enyhén fájdalmas redője mosolygóvá változik és kinyilatkoztatja számára az üdvösség új titkát. De kísérője már elindult kifelé és neki meg kellett lépteit gyorsítania, hogy még a bejáratnál utolérje. Együtt léptek ki a templomból, úgy ahogy jöttek.

A súlyos ködpalástból, melyet a koratavaszi reggel borított a város vállára, enyhe, ezüstös fátyol lett, mely csipkeszerűen felakadva csüngött le a csúcsíves tetőkről. A sűrűkövezetű járda párát lehelve csillogott és itt-ott megvillant már tócsáinak tükrében az első reggeli napfény.

Útjuk a keskeny, bonyodalmas utcákon keresztül vezetett a tágas kikötő felé, ahol a kereskedő lakott. És mivel lassan lépkedtek, gondolatokba és emlékekbe veszve, a kereskedő története gyorsabban közeledett végcélja felé, mint álmatag járású léptei.

- Már beszéltem neked róla, - kezdte - hogy ifjú éveimben Velencében jártam. És hogy ne sokat kerülgessem: nem viselkedtem valami keresztény módon. Ahelyett, hogy apámnak irodáját vezettem volna, kocsmákban ültem fiatalemberekkel, evéssel és ivással pocsékolva Isten drága napját; gyakran néztem a pohár fenekére, játszottam, tudtam már néhány ledér nótát és néhány keserű átkot, akárcsak a többiek. Eszembe sem volt hazajönni. Könnyű volt az életem és nem sokba vettem apám dörgedelmeit, melyek sürgetve és keményen érkeztek hazulról: mert viselkedésem fülébe jutott és figyelmeztették, hogy korhely életem rövidesen mocsárba ránt.

Én csak nevettem, néha bosszankodva; de egy jó korty az édes vörös borból minden keserűségemet elsöpörte; ha pedig az nem, akkor a könnyűvérű nők csókja. A leveleket is rögtön kettétéptem: teljesen hatalmába kerített a gonosz mámor, s azt hittem, soha nem szabadulok tőle. De egy este hirtelen leráztam magamról. Igen különös volt és néha még ma is úgy érzem, hogy szemmel láthatólag csoda egyengette utamat. Kocsmában üldögéltem: még ma is látom a vastag füstöt és párát, meg lumpoló társaimat. Leányok is voltak ott, az egyik ráadásul igen szép; ritkán mulattunk vadabbul, mint ezen az éjszakán, mely viharos és kietlen volt. Hirtelen, mikor egy ledér történet harsogó kacajt keltett, belépett a szolgám és egy levelet adott át, melyet futár hozott Flandriából. Rendkívül bosszankodtam, mert nem szívesen láttam apám leveleit, mivel szüntelen kötelességemre emlékeztettek és a keresztényi cselekedetekre, két oly dologra, mit én már régóta borba fojtottam. Át akartam venni: ekkor egyik korhelytársam, egy csinos legény, aki rendkívül ügyes volt és a lovagi művészetek mestere, felpattant. »Ugyan, hagyd az öregek siránkozását. Mi közöd hozzá!« - kiáltotta, magasra dobta a levelet, hirtelen kirántotta kardját és a falra szegezte vele a lefelé szállingózó lapot, úgyhogy a kékre kovácsolt penge remegett bele. Majd gondosan visszavonta - a zárt levél azonban helyén maradt.

»Úgy odaragadt, mint egy denevér« - nevetett. A többiek kezükkel tapsoltak, a cédák vidáman hozzáugrottak és mindnyájan ittunk egészségére. Magam is nevettem és ittam, bolond vidámságot erőltettem, hogy elfelejtsem a levelet, apámat, az Istent és magamat. Úgy mentünk el, hogy a levél eszembe se jutott. Betértünk egy másik kocsmába, ahol vidámságunk csakhamar esztelenséggé fokozódott. Olyan mámoros voltam, mint még soha és az egyik lány szép volt, mint a bűn.

A kereskedő önkénytelenül megállt és kezével többször végigsimította homlokát, mintha egy örömtelen képet akarna letörölni róla. A festő hamar észrevette az emlékezés kínosságát és nem nézett rá, hanem úgy tett, mintha minden kíváncsiságát egy gyorsan vitorlázó galleonnak szentelné, mely duzzadó vásznakkal közelgett a kikötő felé. Mert már a színes tömkelegben járt a két idegen. A hallgatás nem tartott sokáig és az elbeszélő sietve folytatta.

- Gondolhatod, mi lett ebből. Én fiatal voltam és részeg, ő pedig szemérmetlen és szép. Együtt haladtunk és én teli voltam nyugtalansággal és vágyakozással. De ekkor különös dolog történt. Mikor buja karjai közt feküdtem és ajkam ajkára szorítottam, ez a gyöngédség nem szilaj, szívesen viszonzott gyönyör volt számomra, hanem csodálatos módon ajkai az otthoni szelíd esti köszöntésre emlékeztettek, a szülői házban. Ekkor, csodálatos módon és alig hihetően, a lány karjai közt eszembe jutott apám megtépázott, átszúrt, olvasatlan levele és úgy éreztem, mintha pajtásom kardja az én vérző mellemet járta volna át. Felpattantam, olyan váratlanul és sápadtan, hogy a lány rémült képpel kérdezte tőlem, mi történt velem. De én szégyellem balga aggodalmamat, különösen ez előtt az idegen némber előtt, kinek ágyában feküdtem és szépségét élveztem, de nem akartam közölni vele egy pillanat őrült gondolatait. Ám egy perc alatt megváltozott egész életem és ma is úgy érzem, mint akkor, hogy ilyesmire csak Isten kegye képes. Pénzt vetettem neki oda, melyet fanyalogva fogadott el, mert félt, hogy megvetem és bolond németnek nevezett. De én már mit sem hallottam, hanem elrohantam a hideg, esős éjszakában és kétségbeesve kiabáltam a sötét csatornákba gondoláért. Végre előkerült egy, aki borsos áron fizettette meg az utat, de a szívem olyan heves, könyörtelen és megfoghatatlan aggodalommal dobogott, hogy semmi másra nem gondoltam, csak a levélre, melyet a csoda olyan hirtelen idézett ismét emlékezetembe. Mikor a kocsmához érkeztem, úgy tört ki belőlem a vágy, hogy olvas-hassam sorait, mint emésztő láz; őrültként rontottam be az ivóba, anélkül, hogy társaim vidáman elbámult kiáltására ügyet vetettem volna, felugrottam egy poharakkal csörömpölő asztalra, letéptem a levelet a falról és továbbrohantam, fel sem véve a tobzódó gúnykacajt és a dühös káromkodást mögöttem. A legközelebbi sarkon remegő kézzel bontottam fel a levelet. Az eső zuhogott a felhős égről és a szél belekapaszkodott a kezemben tartott lapba. De nem moccantam addig, míg könnybe borult szemmel mindent ki nem betűztem. Nem sok állt benne: csak annyi, hogy anyám halálos beteg és menjek haza. Egyetlen szidó vagy szemrehányó szó sem. De hogy égette szívem a legmélyebb szégyen, mikor láttam, hogy a kard pengéje éppen anyám nevét szúrta keresztül...

- Csoda, nyilvánvaló csodajel, bár nem mindenki érti meg, de az bizonyára rádöbben, akinek szól - mormolta a festő, mikor az elbeszélő mélyen megindulva hallgatásba merült. Egy darabig ismét szótlanul haladtak egymás mellett. Túlról már fényesen szemükbe villant a kereskedő pompás háza. Mikor a kereskedő felpillantva észrevette, sietve folytatta tovább:

- Hadd legyek rövid: ne kelljen arról beszélnem, milyen fájdalomban és bűnbánó őrületben töltöttem ezt az éjszakát. Hadd mondjak el csak annyit, hogy a másnap reggel térdelve talált a Szent Márk-templom lépcsőjén, ahol buzgó imában ajánlottam meg Isten anyjának egy oltárt, ha kegye megengedi, hogy édesanyámat még egyszer üdvözölhessem és bocsánatát megszerezhessem. Még aznap elutaztam, kétségbeesett és aggódó órák és napok után érkeztem Antwerpenbe és vad riadalommal rohantam szüleim házához. A kapu előtt állt anyám, megöregedve és sápadtan, de egészségesen. Mikor megpillantott, ujjongva tárta ki karjait és én kisírhattam szívén sok napnak gondját és sok eltékozolt éjszaka szégyenét. Életem azóta más mederbe csapott, szinte azt mondhatnám, jóba. A legkedvesebbet, ami az enyém volt, azt a levelet, belefalaztam ennek a háznak alapkövébe, melyet kezeim munkájával teremtettem és igyekeztem fogadalmamat beváltani. Nemsokára megérkezésem után felállíttattam az oltárt, melyet láttál és nem sajnáltam a fáradságot, hogy méltóképpen feldíszítsem. Mivelhogy azonban járatlan voltam a titkokban, melyekkel ti művészeteteket értékessé teszitek és méltó képet akartam szentelni Isten anyjának, mivelhogy ő is kinyilvánította számomra csodáját, írtam egy kedves barátomnak Velencébe, küldjön hozzám egy derék festőt, akit jól ismer, hogy véghez vigye szívem óhajtását.

- Hónapok múltak. Egyik nap fiatal ember állt meg ajtóm előtt, küldetésére hivatkozott és átadta barátom üdvözletét és levelét. Az olasz festő, kinek csodálatos és különösen szomorú arcára még jól emlékszem, egyáltalán nem hasonlított velencei korhelytársaságom nagyhangú kujonjaihoz. Az ember inkább szerzetesnek nézte volna, mint festőnek, mert öltözete fekete és hosszú volt, hajzata simán aláomló és ábrázatát az éjjeliőrök és aszkéták átszellemült sápadtsága jellemezte. A levél csak megerősítette ezt a kedvező benyomást és eloszlatta töprengéseimet a mester fiatalsága miatt; az öreg festők, írta a barátom, Itáliában a hercegeknél is büszkébbek és még a legcsábítóbb ajánlatokkal sem lehet őket otthonukból kicsalogatni, hol barátok és asszonyok, fejedelmek és hívek veszik körül őket. Ennél a fiatalembernél a véletlen játszott közre: valamilyen ismeretlen okból elvágyódott Itáliából s ez fontosabb volt számára minden pénznél, mert otthon azért ismerik a fiatalember tehetségét és tiszteletben is tartják.

- Csendes, zárkózott férfiú volt, akit barátom küldött. Soha nem tudtam meg semmit életéről, csak homályos utalásokat hallottam tőle,' melyek szerint egy szép asszony játszott szenvedésteljes szerepet történetében és miatta hagyta el hazáját. Es, bármennyire nincs rá semmi bizonyítékom és az ilyen tény eretneknek és keresztényietlennek tűnik fel előttem, úgy vélem, hogy ama kép, melyet láttál s melyet ő néhány rövid hét alatt mintakép nélkül és fáradságos előkészületek nélkül emlékezésből festett, annak az asszonynak vonásait őrzi, akit szeretett. Mert mindig, valahányszor hozzámentem, rajtakaptam, hogy újra és újra az édes arccal próbálkozik, melyet te is láttál, vagy álmodozó szemlélődésbe merül. És mikor a kép elkészülte után titkos aggodalmamban amiatt, hogy istentelenség egy némbert Isten anyjának megfesteni, azt az óhajomat fejeztem ki, hogy a másik képhez más alakot válasszon, néma maradt. Következő nap, mikor hozzámentem, egyetlen búcsúszó nélkül tovább-utazott. Fontolgattam magamban, hogy díszítheti-e a kép az oltárt, de a pap, akit megkérdeztem, minden további meggondolás nélkül feltétette...

- Helyesen tette - vágott közbe szinte izgatottan a festő. - Mert honnan tudnánk a mi kedves Nagyasszonyunknak nyájas szépségét ábrázolni, ha nem annak az asszonynak szépségéről, akivel találkoztunk. Nem Isten képére vagyunk-e mi teremtve? És nem kell-e ahhoz, hogy a legtökéletesebbet nyújthassuk, megtalálnunk az emberek között a Magasságosnak valamilyen, noha csak halvány másolatát? Íme! Én, akit arra szántál, hogy a második képet megfessem, azok közé a szegények közé tartozom, akik nem képesek a természet nélkül festeni, akiknek nem jutott osztályrészül, hogy belülről alkossanak, hanem a valóságosnak fáradalmasutánarajzolásával készítik el munkájukat. Én nem a kedvesemet választanám, hogy Isten anyját méltókép kiformálhassam, mert bűnös dolog lenne a Makulátlant egy bűnösnek vonásain keresztül láttatni, de kutatnék a szépség után és azt festeném meg, akinek ábrázata leginkább tükrözi vissza Istenanyánk vonásait, ahogy álmaimban elképzeltem. És hidd el, noha bűnös ember ábrázata, ha odaadó áhítatban alkotom meg, nem marad vissza a vágyakozás és bűnbeesettség salakja ezekben a vonásokban, sőt olyan csodálatos tisztaság varázsával hatnak, mintha égi jel lenne a földi asszonyok tekintetében. Ezt a csodát már többször magam is láttam.

- Ebben az esetben... megbízom benned. Érett ember vagy, aki sokat próbált és élt, és mivelhogy nem találsz bűnt benne...

- Ellenkezőleg! Dicséretre méltónak tartom és csak a protestánsok meg egyéb szakadárok lángolnak az Isten házának díszítése ellen!

- Igazad van. Arra kérlek, kezdj belé csakhamar ebbe a képbe, mert úgy éget ez a beváltatlan fogadalom, mint a bűn. Húsz éven át megfeledkeztem a második képről: csak nemrégiben, mikor feleségemnek gondterhelt arcát láttam gyermekem betegágya mellett sírdogálva, éreztem újra adósságomat és újítottam meg fogadalmamat. És tudod, ezáltal Isten anyja is közreműködött a csodálatos gyógyulásban, mikor már minden orvos lemondóan elfordult. Kérlek, ne halogasd sokáig művedet.

- Megteszem, amit tehetek, de nyíltan szólva, hosszú működésem alatt még nem éreztem alkotást ilyen nehéznek, mert ha művem nem akar egy kontárkéz elsietett mázolmánya- ként szégyenkezni eme ifjú mester képe mellett, akinek pályájáról igen szeretnék egyet-mást megtudni, akkor Istennek kell segítségemre lennie munkámban.

- Ő sose hagyja el a Benne bízókat. Isten veled! És vágj neki jókedvvel munkádnak. Remélem, nemsokára jó hírekkel jössz házamba.

A kereskedő a kapu előtt még egyszer bensőségesen kezet fogott vele és bizalommal tekintett a festő tiszta szemébe, mely viharvert szirtektől és zátonyoktól körülvett csillogó hegyitóként kéklett elő a durván német, szögletes vonásokból. Még ajkán lebegett valami ellenkezésféle, de vidáman lenyelte és biztos szorítással fogta meg az odanyújtott kezet. Barátságosan váltak el egymástól.

A festő lassan haladt a kikötő hosszában, mint ahogy mindig szokta, valahányszor nem láncolta munka szobájához. Szerette ezt a vad színben dúskáló képet, melyben szüntelenül dobogott a munka, és néha leült egy-egy kötélcsomóra, hogy elkapja valamelyik dolgozó különös testmozdulatát vagy egy lépésnyi út mozdulatának művészi titkát. Nem zavarta a hajók hangos füttyjele, a kocsik csörömpölése és a tenger, mely egyhangú mormoló beszélgetéssel csapódott a parthoz. Olyan pillanatnak volt részese, mely nem ragyog ugyan a belülről látott képek visszfényétől, mégis minden élőben, bármily közömbösen viselkedjék is az, képes felismerni a sugárzást, amely aztán a műalkotást átvilágítja. Ezért is merült bele mindig az életbe ott, ahol a legszínesebben sugárzott szét és változó ingerek zavaró teljességét árasztotta; lassú léptekkel és kutató szemmel ődöngött a matrózok között anélkül, hogy valaki nevetni mert volna rajta, noha csendes viselkedése és vonásainak méltóságteljessége feltűnő volt a kikötő lármás, mihaszna néptömegében, mint a homokban a kivetett kagyló és a lecsiszolt kődarabok.

Ezúttal azonban csakhamar abbahagyta a fürkészést. A kereskedő története mélyen meg-hatotta, mert közben halkan saját sorsát is súrolta és a művészet számára máskor oly varázsosan megőrzött áhítata is cserbenhagyta ma. Minden női arcon, akkor is, ha csak jelentéktelen halászlányoké volt, az ifjú mester Isten anyjáról festett képének csillogása ragyogott. Határozatlanul bolyongott álmodozó gondolataival egy darabig a vasárnapra kiöltözködött nyüzsgésben; aztán tovább nem törte magát ezzel, hanem engedett vágyakozó ösztönének és a szögletes utcák sötét hálózatán át visszaigyekezett a templomba, a szelíd, asszony csodálatos másához.

*

Néhány hét telt el a megbeszélés óta, hogy a festő Isten anyja oltárának befejezését barátjának megígérte, és az érintetlen vászon még mindig szemrehányással meredt az öreg mesterre, aki szinte már félt tőle és az órákat egyre szívesebben töltötte az utcákon, hogy ne kelljen éreznie kedvetlenségének kegyetlen figyelmeztetését és hallgatag szemrehányását. A tevékeny munkának ebbe a világába, amely talán túlságosan mozgalmas volt, hogysem önmagába pillanthatott volna, azon nap óta, amikor a festő az ifjú mester képét megpillantotta, változás köszöntött be; jövő és múlt hirtelen feltámadtak és szemük rászegeződött, üres tükörként, melyben csak sötétség és árnyak suhannak. Nincs rettenetesebb, mint annak az életnek borzalma, mely már megpillantotta emelkedése végső gerincét és a vidám haladás közben rátör a tűnődő aggodalom, hogy talán hamis utat választott és fölöslegesen vesztegeti erejét, miközben utolsó lépteivel előre igyekszik. Egyszerre úgy tetszett a festőnek, aki életében már százszor és százszor festett jámbor jeleneteket, hogy teljesen szertefoszlott képessége, soha nem tud már embert úgy ábrázolni, hogy önmaga előtt is méltónak mutatkozzon az isteni lényekhez. Asszonyokat keresett, olyanokat, akik lemásolás céljából áruba bocsátották arcukat, olyanokat, akik testüket eladták, vagy polgárasszonyokat és illedelmes lányokat, akiknek arcát átvilágította a belső tisztaságból áramló csillogás; de mindig, valahányszor közvetlenül előtte állottak, s ő ecsetet akart ragadni az első vonás meghúzására, megérezte ember voltukat. Látta egyikben az éhes szőke falánkságot, a vadul visszatartott megkívánást, a másikban a szerelem kitörni vágyó tombolását, megérezte az üres simaságot a csillogó alacsony leányhomlokok mögött és megrémült a könnyűvérű nők lompos járásának és parázna csípőringásának megpillantásakor.

És a világ egyszerre pusztasággá változott körülötte a benne hemzsegő emberekkel együtt: mintha kialudt volna az istenség lehelete, elfojtotta ezeknek a buja asszonyoknak virágzó húsa, melyben már nem élt a misztikus szolgálat tudata és a túlvilág álmainak makulátlan odaadássá érő borzongása. Szégyenkezett felnyitni a mappákat, melyekben saját művei voltak, mert úgy tetszett, mintha maga is eltávolodott volna a földtől, és bűnös volt, mikor renyhe parasztokat festett meg az Üdvözítő vérjegyeivel és hivalgó nőket választott ki szolgálóivá. Tompán és nyomasztóan felhősödött rá ez a hangulat. Látta önmagát fiatal béresként haladni apjának erős ekéje mögött, még mielőtt elszökött volna művésznek, kemény parasztkezekkel mélyesztve az ekevasat a földbe és megkérdezte önmagától, hogy vajon nem cselekedett volna helyesebben, ha sárga gabonát aratna és gyermekeivel együtt művelné virágzó birtokát, minthogy így titkok és csodák számára érzéketlen ujjakkal vergődik a bezárt világ előtt. Egész élete eresztékeiben recsegett, egyetlen óra futó felismerése szétlazította; egyetlen kép hatása alatt, mely belengte álmait és éber pillanatainak kínpadja és üdvössége volt. Mert lehetetlen volt számára Isten anyját másként érezni imádságaiban, mint ahogy az a kép ábrázolta, amelyik olyan bűbájos arcot mutatott és mégis annyira különbözött szépsége minden földi asszonytól, akivel valaha találkozott. Olyan isteni sejtelmekkel átszellemült volt asszonyi alázatának ragyogásában. Minden nő képe, akit valaha szeretett, az emlékezet csalóka homályában belécsorgott ennek az alaknak csodálatos burkába. És mikor első ízben törekedett arra, hogy ne a valóságosat kapja el, hanem Isten anyját képzeletéből teremtse meg, Máriának és a gyermeknek átsuhanó látomásából, lágyan mosolyogva és vidám zavartalan boldogságban, ujjai elernyedtek, képtelenek voltak az ecsetet tartani és lehanyatlottak, mintha görcs húzná össze őket. Mert az áram hirtelen elapadt, ujjainak készsége, a szemnek érzékenysége ügyefogyottá vált a fényes álommal szemben, melyet belső tekintetével olyan világosan látott, mintha merev falra festették volna. Tűzként égette a tehetetlenségnek ez a fájdalma, hogy képtelen átvinni a valóságba legszebb és leghűbb álmát, ha a valóság önmagától nem épített hozzá hidat. És feltette önmagában a töprengő kérdést, vajon művésznek nevezheti-e még magát, mivel ilyesmi történt vele és vajon egész életében nem volt-e csupán fáradságosan működő iparos, aki úgy rakosgatta össze a színeket, mint ahogy a kőműves az épület köveit.