A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Fiona Wood: Wildlife

Hachette Book Group, New York, 2013

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Szabó Vince

Copyright © 2013 by Fiona Wood

Hungarian translation © Szabó Luca, 2015

Borítóterv © Szabó Vince | Malum Stúdió, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-150-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

AJW-nek

„Játszótársak, kint a hold,
Mint a nappal, úgy ragyog!”

WILLIAM KING, 1708{1}

1

A szünetben, mielőtt elkezdődött a rettegett, kilenchetes erdei iskola, két furcsaság is történt.

A St. Kilda kereszteződésnél kitapétáztak a fényképemmel egy húszméteres hirdetőtáblát.

És megcsókoltam Ben Capaldit.

A keresztanyám, aki nagymenő hirdetési guru, évente kétszer visszajön New Yorkból Melbourne-be, és meglátogatja a családját meg a barátait, többek között minket is.

Bibi a neve, de mi csak úgy szólítjuk, Bib. Nincsenek gyerekei, ezért az összes, gyerekekre fordítható figyelmét én kapom – nem mintha ez valami sok lenne. De azért „minőségi időt” töltünk együtt. És minőségi ajándékokat kapok. Ez főleg kisebb koromban volt igaz. Ötéves voltam, amikor elintézte nekem, hogy örökbe fogadhassak egy babát a FAO Schwarz játékbirodalomból. Lefényképezett a „gyerekszobában” – komolyan, dadusnak öltöztették az eladókat –, és aztán megmutattam az oviban a képeket.

Akkoriban lettünk barátnők Hollyval. Vetett egy pillantást a babámra, Meggy MacGregorra, akinek egyébként volt cumisüvege, pelenkája, mindenféle márkás ruhája, születési anyakönyvi kivonata meg autóba való gyerekülése, és láttam rajta, micsoda belső küzdelmet vív. El kellett döntenie, hogy féltékeny legyen, és utáljon, vagy csodáljon, és irigykedjen rám. Szerencsére végül ez utóbbi nyert. Holly jó barát, de rettenetes ellenség.

A tengerparti nyaralóban voltunk, és csak lézengtünk, miután degeszre ettük magunkat citromos-mákos kuglóffal, és dugig ittuk magunkat teával. Azt terveztük, hogy előássuk a szörfruhánkat, és úszunk egyet a jéghideg vízben – még csak tavasz volt –, és közben azon tanakodtunk, vajon mikor van a cápák ebédideje. A földön feküdtem, a lábamat feltámasztottam a fotelre. Nemrég festettem titániumra – sötétlilára – a lábujjkörmömet, és most vártam, hogy szépen megszáradjon.

Éppen csak letettem az Othellót egy kör Angry Birds kedvéért. A húgom, aki tizenhárom éves és elviselhetetlen, a kelleténél hangosabban nevetett egy SMS-en, csak azért, hogy valaki megkérdezze, mi olyan vicces. Apu keresztrejtvényt fejtett. Anyu e-mailekre válaszolgatott a laptopján, annak ellenére, hogy a szabadságát töltötte.

– A nemi úton terjedő betegségek sosem alszanak – felelte, amikor felhívtam rá a figyelmét, hogy most pihennie kellene. Fúj.

Régen sima orvos volt, de mindenféle továbbképzésekre járt, egyre érthetetlenebb nevűekre, aztán a közegészségügyben talált munkát, és a közegészségügyi ellátással foglalkozott, most meg gyakorlatilag ő irányítja az egész világot a Nemi Úton Terjedő Betegségek Klinikájáról, ami Fitzroyban van.

Ha el tudsz képzelni annál cikibbet, mint hogy a nemi betegségek klinikájára kell menned, ha a munkahelyén akarod meglátogatni az anyádat, akkor szólok, hogy túl élénk a fantáziád. Ennél cikibb nincs.

Holly imádja. Bármit megtesz, csak hogy ő lehessen a középpontban. Az utolsó tanítási napon bementünk a klinikára, mert sürgősségileg kellett némi fagyipénz, ugyanis csak a fagyi adhatott nekünk elég energiát ahhoz, hogy kibírjuk a ránk váró bevásárlókörutat a Savers ruhaüzletben. Amikor kiértünk az utcára, egy öregasszony irtó csúnyán nézett ránk. Holly ezt vágta az arcába:

– Mi legalább kezeltetjük magunkat!

Bib abban a fotelben ült, aminek a gyönyörű, mintás huzatára ő maga beszélte rá anyut vagy tíz évvel korábban – élénk színei voltak, de mostanra kicsit elhasználódott, kifakult. Valami modellügynökség „könyveit” lapozgatta a laptopján, és azt mondogatta, unalmas, rettenetes, kurvás, túl szerény, blah, kiéhezett, unalmas… Felnyögött, és kinyújtóztatta fekete farmerbe bújtatott lábát.

– Hol vannak az érdekes lányok?

– Közvetlenül utánatok elveszett az öntőforma – vélte apu. Bibre és anyura utalt. Apu bókjai sosem működnek, egyszerűen nem állnak jól neki.

– Kösz – jegyeztem meg, és közben arra gondoltam, hogy az érdekes azért nem olyan magas elvárás.

Valószínűleg úgy hangzott, amit mondtam, mintha nagyon megsértődtem volna, mert amikor felnéztem a mobilomból, mindenki engem bámult. Ráadásul fejjel lefelé, merthogy a padlón feküdtem. Amikor kibogoztam egymásból a lábaimat, és felültem, úgy éreztem magam, mintha egy csomó villogó nyíl mutatna rám. Még mindig engem néztek. Szúrós szemmel. Bárcsak befogtam volna inkább! Anyunak mindjárt eszébe jut, hogy nem pakoltam ki a mosogatógépet, és ha van időm a földön fekve Angry Birds-özni, ami szerinte messze nem olyan fontos elfoglaltság, mint a következő szemeszteri kötelező olvasmány elolvasása, akkor még szép, hogy van időm kipakolni a mosogatógépet. Nem szabad elfelejtenem, hogy a család közösség, és ha azt akarjuk, hogy egy közösség működjön…

Bib felállt.

– Gyere ide, csajszi! – intett magához. Az ablakhoz vezetett. Furcsán nézett rám, összeráncolt homlokkal, hunyorogva. – Hová lettek a pattanásaid?

– Leszedte őket a Roaccutan – feleltem. – Kiszáradt tőle a bőröm és a szemgolyóm, és nyál sem maradt a számban.

– De aztán beállították a megfelelő dózist – tette hozzá dr. Anyu.

– És mit csináltál a vassal, ami a szádban volt? – faggatott tovább Bib.

– Múlt héten leszedték. – Végigfuttattam a nyelvemet a fogsoromon. Még mindig nem szoktam meg, hogy ennyire csúszik.

– Vedd csak le a szemüvegedet! – kérte.

Úgy tettem.

– Gyönyörű vagy. Hogy lehet, hogy ez eddig nem tűnt fel nekem?

Később azt mondta, ez volt élete egyik nagy heuréka-pillanata.

– Lehet, hogy arcomat lelkemben kereséd – vetettem fel Desdemona után szabadon.

– Ez így is van, drágám – mosolygott Bib.

– Olyan hegyes orra van, mint egy boszorkánynak – jegyezte meg a húgom, Charlotte.

– Semmi baj sincs az orrával – torkolta le apu, aki még mindig nem érti, hogy ez a védés felér egy sértéssel.

– Hát, ha valaki szereti a nagy orrot… De persze senki sem szereti – feleselt Charlotte.

– Karakteres – állapította meg Bib. – És nekem pont ez kell.

– Te most róla beszélsz? A nővéremről? Sibylla Quinnről? – ámuldozott a húgom egyre inkább elvékonyodó hangon. Mindig ilyen hatással van rá a csodálkozás. – De hát vanda! Egyszerűen vanda!

– Ne merd ezt mondani rá! – szidta össze anyu. Nemrég tudta csak meg, mit jelent ez a szó, miután készségesen felvilágosítottam. Tudjátok, mit reagált? „Ó, de kár, pedig olyan szép név!” Hát, mit is mondhatnék? Ez ugyanaz a nő, aki azt hitte, a LOL a „love y’all”, vagyis szeretlek benneteket rövidítése, és minden SMS-e végére oda is írta, míg néhány éve megsajnáltam, és megsúgtam neki, mekkora tévedésben él.

– Nem kell nekem a hétköznapi, én mást, egyedit akarok! – kiáltott fel szenvedélyesen Bib.

– Minek?

– Egy parfümreklámhoz. Egy plakátot és magazinos kampányt tervezünk. Jeune Femme Sauvage. – A legújabb, márkás varázstáskájában kotorászott, amibe belefért az egész irodája. Előhúzta a fényképezőgépét, kattintott párat, aztán az eredményt nézegette a kijelzőn.

– Tökéletes! Úristen, pont úgy nézel ki, mint anyád!

– Öreg és fáradt? Szegénykém – csóválta a fejét anyu.

Ránéztünk. Magas homloka van, csontos orra és nagy szája. (A szó mindkét értelmében.) Nem festi a haját. Mindig egyenesre vágatja, és az egyik oldalon van a választéka. Ugyanolyan színű, mint az enyém – egérbarna. Csak anyu patkánybarnának szokta mondani, mert az annyira vicces. Viszont gyönyörű a mosolya. Most is mosolygott.

– Fényképezd le, úgy tovább megmarad – mondta.

Bib lefényképezett minket együtt. Mindketten mosolygunk azon a képen. És bár nem vagyok öreg és fáradt, tényleg pont úgy nézek ki, mint anyu. Átölelt, és a fülembe súgta: mosogatógép.

2

szeptember 28., péntek

Fred után…

szeptember 29., szombat

Fred halála után…

szeptember 30., vasárnap

Fred halála után három dologra volt időm: a vak hitetlenkedésre, az üres káoszra és a terápiára.

Esther, a pszichiáterem, egy napon azt mondta: – Írhatnál naplót, Lou! Mit szólsz hozzá? Írj naplót! Gondold át, Lou, szerintem jó lenne, ha naplót írnál…

Átmeneti időszakban vagyunk – lassan véget ér a terápia, és nekem vissza kell mennem az iskolába. Ki hitte volna, hogy a terápiáról nem lehet csak úgy kisétálni! Legalábbis nem javallott, hogy valaki csak úgy kisétáljon. Nem számít, hányszor kívánja az ember epekedve, hogy bár kisétálhatna.

Hivatalosan is átad majd az egyik iskolapszichológusnak, akinek még nem tudom a nevét. Én leszek az új lány, amint megkezdődik az iskola. Teljes kilenc héten át a vadonban fogok lakni.

Az egész terápia során düh volt bennem, ami jó eséllyel a Freddel történtek miatti bűntudat/fájdalom/depresszió kifejeződése. Itt most nem hétköznapi értelemben használjuk a depresszió szót, mert, most komolyan, ha nekem nincs okom depresszióba esni, akkor nem tudom, kinek van…

Lehet, hogy Esthernek van igaza, mert végül is ő a pszichiáter, aki a gyászt és annak mentális egészségre gyakorolt hatásait vizsgálja a fiatalokban, és tényleg naplót kellene írnom.

Miért ne írnék le ezt-azt?

Ha nem akarsz az érzéseidről írni, akkor egyszerűen írj a téged körülvevő világról, arról, amit látsz, amit hallasz… Tényekről, tárgyakról, ilyesmiről. Hűha, akkor nem kötelező önmarcangolni? Nem kötelező egy darab papírral addig vagdosni magam, míg lassan el nem vérzek? Nagyon szépen köszönöm!

Egész éjszakákat töltök várakozással. De mire várok?

Lehet, hogy túl sokat voltam egyedül. Talán tényleg ideje, hogy elkezdjek beszélgetni egy füzettel. Belső, külső, pokoli, napi, örök naplót fogok írni. Lényegében úgyis csak magammal beszélgetek, de ez nem baj, mert a szívem kietlen pusztaság, ahol senki mást nem látok szívesen.

Morzsold apró csillagokká.{2} Nehéz elhinni, hogy ezt egy férfi írta – annyira finom, törékeny kép. Teljesen átérzem azt a szédítő arroganciát, a fellángolást. Az eltűnt szerető nevetve pörgetős ölelését. Ha esszét írnék, valószínűleg arról szövegelnék, hogy ez a passzus előrevetíti Rómeó halálát. Baljós előjel.

Tetszik a staccato ismétlődés, és a csillagok csobogós hangzása. Képzeljük el, amint az író elsuttogja ezeket a szavakat, majd gyorsan leírja őket, jól rányomja a pennáját a vastag, foltos papírra! Képzeljük el a fekete, fröcskölő tinta kátrányillatát! Ekkora jelentést rejteni ilyen finom képbe – kockázatos, robbanásveszélyes, kataklizmikus.

De ha nincs veszély, ha nincs kockázat, akkor az nem is szerelem, nem igaz?

Ebből egész pontosan egy szót sem osztottam meg Estherrel.

Freddel úgy beszéltünk róla, mint bármi másról, és arra jutottunk, hogy túl fiatalok vagyunk a szexhez. Aztán belevágtunk.

Mert, persze, a fejünk azt mondta, nem biztos, hogy jó ötlet, de a lelkünk azt, hogy ismerlek, a testünk pedig azt, hogy gyere! És ez kettő egy ellen.

Jó, hát, legalább idősebbek voltunk, mint Rómeó és Júlia!

Fred jól utánanézett. Az én kis tudósom. Az óvszer hibaaránya főként a nem megfelelő használatból vagy balesetekből ered. Megbeszéltük, hogy baleset esetén másnap beveszek egy hetvenkét órás tablettát. Azt is megbeszéltük, hogy minket nem fog baleset érni, és nem is ért. Felváltva vettük az óvszert, de sosem a házunk közelében.

Szedhettem volna gyógyszert is, de az borzalmas „beszélgetésekkel” járt volna. Mindkét anyukám nagyon felelősségteljes, a végtelenségig megértő és toleráns, csak kábé hárommillió figyelmeztetést és feltételt zúdítottak volna rám. És rám csődítették volna a háziorvost. Hogyne! Az kellett volna még, hogy az egész bagázs tartsa a gyertyát – átvitt értelemben. Mehettem volna idegen dokihoz, de az is fura lett volna. Meg akartam úszni a hegyi beszédet.

Az óvszer elszakadhat, ha a fiú túl durva, vagy ha a lány „nem áll készen”, ami tök szomorúan hangzik. Az akkor már inkább nemi erőszak, mint szex. Mi nem ilyenek voltunk. Csöpögtünk a vágyakozástól. Jó volt együtt kezdőknek lenni. Ezt csak egyszer élheti át az ember. Persze, eltartott egy darabig. Végül is új nyelvet tanultunk.

Ha felvetettük volna, hogy elutaznánk egy hétvégére, akkor az összes szülőnk, Fred mostohaanyját is beleértve, összeráncolt homlokkal dugta volna össze a fejét, és tanácsokat osztogattak volna.

De mi csak annyit kértünk, hogy együtt írhassuk meg a házinkat hetente néhány alkalommal, és hétvégén egy kicsit együtt lóghassunk. Így könnyű volt. És tényleg megírtuk a házit, mert egyformán kockák voltunk, mint ahogy egyformán kívántuk egymást. Szerencsénk volt, azt kell, hogy mondjam.

Már bepakoltam minden cuccomat, és alig várom, hogy elmehessek abba a vidám erdei táborba, aminek Jóidő-hegy a neve. Itt majd megtanulom, hogyan legyek vidám, és vidáman gondoskodom magamról, vidáman felfutok majd a hegyre, és megtanulom, merre van észak, hogyan kell tüzet rakni, és minden bizonnyal elszenesítek majd némi pillecukrot.

Esther szerint jót fog tenni nekem. Szerinte a világ legjobb ötlete. Biztos ez? Tényleg egy hegytetőn, egy csapat magániskolai diákkal összezárva jön majd el a Kánaán?

Dan, Estelle és Janie Párizsban cserediákok. Múlt héten utaztak el. Még több könny. Még jobban szétszóródtunk.

Dan agyturkásza szerint jót fog tenni neki. Lehet, hogy ő is azt a kifejezést használta, hogy ez a világ legjobb ötlete. Párizsról el is hiszem, hogy ott van a Kánaán.

Én tényleg igyekszem a jelenben élni, de nem megy túl jól.

A falon van az ablak. Az ablakon a függöny. Az ablak mögött a hold. Ha ahhoz van kedvem, akár hülyeségeket is írhatok a naplómba. Akkor is kapcsolatot teremtek a lappal, akkor is kommunikálok. Nyilván.

Néha neked fogok írni, Fred, de néha magamnak. Néha csak leírom, amit látok, mert ha körmöm félholdját látom az égen… azt helyetted is látom.

3

Jó sok győzködésbe telt – főleg anyut kellett győzködni –, mire a nappaliból a plakátra kerültem. Bib ismeri anyut, mint a tenyerét. Négy dologgal tudta kisajtolni belőle az igent:

Végig ott leszek, vigyázok rá.

Senki sem fogja felismerni.

A témánk a tündérmese, nem a „szexiség”.

A pénzt, amit kap, beteheti az utazási megtakarításába.

Az első három a szüleimnek szólt, de a negyedik valójában nekem. Anyuékat híresen nem érdekli a pénz. De engem! Nekem sosem elég belőle. És óriási fizetést ígértek – végül is globális kampányról volt szó. (A jelenlegi klienseimhez nyugdíjas korukig kellene eljárnom bébiszitterkedni, hogy a tizenkét dolláros óradíjammal összejöjjön ez az összeg.)

Nagyon régóta megvan már az utazási megtakarításom. Pár éve meggyőztem a szüleimet, hogy a gimi vége és az egyetem kezdete közötti nyáron ne kelljen az érettségi utáni, hagyományos táborba mennem, hanem New Yorkba utazhassak, ahol majd Bib lakására vigyázok (az Upper West Side-on van, két sarokra a Zabbar’stól, szóval éhen halni sem fogok), míg ő itt van, Melbourne-ben. De a bébiszitterkedés meg a nyári munka nem fizet annyira jól, és mivel rendszeresen hozzányúlok a pénzhez, egyszerre legfeljebb háromszáz dollárom szokott lenni, ami egy repülőjegy árának a töredéke.

Anyu ugyan rábólintott, de azért nem volt oda a plakát ötletétől.

Amikor befestett hajjal állítottam haza – baromi jól nézett ki, amúgy –, majdnem hisztérikus rohamot kapott.

Bib úgy szerelte le, hogy szalagcímekben beszélt hozzá.

– Egy új tanulmány szerint a hajfestékben található kémiai anyagok nem semlegesítik az intelligenciát. A feminista túlélte a szemöldökgyantát. A smink lemosható! Ezek a mi időnkben komoly bűnnek számítottak – fordult hozzám a keresztanyám. Mintha nem hallottam volna a világ összes létező feminista rigmusát, mintha nem lennék magam is büszke feminista, amikor arra van szükség, meg amikor kedvem van hozzá.

– És csak úgy mondom, anyu, hogy én vagyok az egyetlen az egész évfolyamban, akinek nincs befestve a haja – közöltem.

– Hát, már nem – felelte anyu, és felhúzta a szemöldökét.

A fényképezés előtt volt egy nagy megbeszélés a fényképész stúdiójában, ahol Bib „konzultált” a művészeti vezetővel, aki „konzultált” a sminkessel, akinek volt egy „tartalékos” fodrásza. Ahogy tárgyaltak, azt hihette volna az ember, hogy a hajamnak az egész világra kiható jelentősége van. Nem tudom pontosan, mit csináltak vele, de az biztos, hogy én ilyen hajat még életemben nem láttam.

Azt beszélték meg, hogy „rétegezik” a színt, és majd „felszíni” színezéssel dolgoznak, és „változatos” színeket használnak. Az lepett meg leginkább, hogy bár kábé tízféle színt kentek rá – egyesével vitték fel mindet, és egyenként is fóliázták be –, mégis az én hajam maradt, csak úgy nézett ki, mintha egy csomó színes reflektort irányítottak volna rá.

Hihetetlenül unalmas volt, amíg csinálták. Egy egész napon át „kísérleteztek” a hajammal meg a sminkkel. De szívesen kibírtam volna még tízszer, csak hogy láthassam, ahogy Charlotte elzöldül, amikor hazaérek.

– Nem is úgy nézel ki, mint te – mindössze ennyit tudott az arcomba vágni, aztán elvonult a szobájába duzzogni.

Úgy csináltam, mintha az egész nem lenne olyan nagy ügy, aztán bezárkóztam az emeleti fürdőszobába. Nem tudtam levenni a szememet a tükörképemről. Királyul néztem ki. Még magamat is megigéztem. És Charlotte-nak egyszer ebben a nyomorúságos kis életében tényleg igaza volt, tényleg nem is hasonlítottam magamra. Én voltam, csak az arcomra ragadt egy művészeti alkotás.

Csak pislogtam. Az egyik pillanatban magamat láttam, a következőben csupán egy gyönyörű maszkot. Ami kábé öt évvel tűnt idősebbnek nálam. Arra gondoltam, hogy ha ez egy horrorfilm lenne, ebben a jelenetben élném át először a pszichózist. Mondjuk, megszólítana a maszk. Ő is én lennék, csak idősebb és őrült kiadásban. A jövőből beszélne. Kirázott a hideg. A frászt hoztam magamra. Lófarokba kötöttem a hajamat, és megnyitottam a csapot.

A fotózásra a harmadik iskolai szemeszter vége előtt nem sokkal került sor, és az utazás előtti napon került ki a plakát. Másnap indultunk a Jóidő-hegyre, a Crowthorne gimi erdei iskolájába, ahol a negyedik szemeszterünket töltjük majd.

– Szorosabb a határidő, mint egy hal segglyuka – jelentette ki Bib.

Őrületes, ahogy káromkodik. Azt mondja, ez azért van, mert túl sok időt tölt mindenféle stábokkal.

Ahogy kitették a plakátot, tele volt vele a Facebook. Holly még azelőtt kiposztolta, hogy megszáradt volna rajta a festék. Egy pillanat alatt átváltoztam – addig egy tizedikes senki voltam, attól kezdve meg egy tizedikes csiszolatlan gyémánt.

Amint kikerült a Facebookra a kép, Holly nyomására meghívtak Laura Jenkins partijára, aznap estére. Holly már pár héttel korábban mesélt erről a buliról. Meggyőződése, hogy szeretem tudni, mikor közösítenek ki. A Facebook-eseménynél rákattintottam a „részt veszek” gombra (mert miért ne?), és gyorsan lecsuktam a laptopomat, amikor anyu bejött megnézni, összekészültem-e. Többé-kevésbé bepakoltam, igen.

– Sibbie, ez meg mi? – Az óriási, többfunkciós svájci bicskámat nézte. – Fegyvert is viszel? – ráncolta a homlokát. Tuti, hogy azt gondolta át gyorsan, milyen gazemberek vannak az évfolyamomban.

– Lehet vinni, ha valaki akar. Úgy döntöttem, gengszterben nyomom ezt a kilenc hetet.

Elnevette magát.

– Olyan érzés, mintha a kőkorszakba küldenélek.

– Lehet, hogy jól érzed. – Teátrálisan megcsókoltam a mobilomat. – Isten veled, szívem, életem!

– Kilenc hétig nem SMS-ezhetsz! A végén még leesnek az ujjaid.

– Majd a facsapkodás megerősíti őket.

– Úgy érted, a faaprítás?

– Az lesz az.

– Megígéred, hogy sok-sok levelet írsz?

– Kötelező. De amúgy is írnék. És állítólag az önálló túrán csak az nem őrül meg, aki azzal üti el az időt, hogy levelet ír az otthoniaknak.

Kétkedő pillantást vetett a táskámra és az azt körülvevő kuplerájra.

– Ne segítsek?

– A táborban végig önállónak kell majd lenni, erre pénz-visszafizetési garancia is van, úgyhogy megleszek.

– Bugyit tettél el?

– Anyu!

Nevetve ment ki a szobából.

– Csak kérdeztem!

Jó, volt már a család történetében olyan nyaralás, amikor elfelejtettem ezt-azt, egy-két nagyon fontos dolgot. De nem olyan nagy ügy, nem? Bármit be lehet szerezni nyaralás közben is. De most írtam listát.

Odajött hozzám Leonie – mindig ideges lesz, ha valaki pakol, mert ebből lehet sejteni, hogy nemsokára jön egy kedves pasi a kenneltől, és elviszi őt. Megnyugtatásképpen megvakargattam a hátát, és kicsit bűntudatom volt attól, hogy csak az utolsó pillanatban jut eszembe megszeretgetni. Mostanában túlságosan biztos pontnak tekintem, értsd, magasról tojok rá.

Elégedetten csóválta a farkcsonkját. A kutyák tündériek – azt sem tudják, mi a sértődés. Tizenkét éve el sem tudtam képzelni szebb nevet annál, hogy Leonie. A barátnőm, Leah nevéből és a póni szóból alkottam meg. Anyu megkérdezte, tudom-e, hogy a mi kiskutyánk fiú. Úgy tettem, mintha tudtam volna, mert csak így őrizhettem meg négyéves önmagam méltóságát. Meg aztán gyanítottam, hogy Leonie-nak tök mindegy. Azért apu a férfi szolidaritás nevében a kezdetektől fogva Leónak szólítja.

Mielőtt vastag zokniba burkolva elpakoltam volna a telefonomat – figyelmen kívül hagyva, hogy a szerződés, amit aláírtam, tiltja a mobil erdei iskolába való bevitelét –, írtam egy SMS-t Michaelnek: skype?

Michael a legrégibb és legfurább barátom. Sokkal jobban szereti a Skype-ot, mint a mobilt, mert állítása szerint a kommunikációnak ötven százalékát sem teszi ki a hang. Egyébként is csal: úgy tesz, mintha a skype-olás egyenlő lenne azzal, ha találkozik a barátaival, így a szülei nem piszkálják azzal, hogy járjon el a barátaival. Mire az asztalomhoz értem, már fent is volt a Skype-on.

– Nagyon megvisel az időeltolódás? – kérdeztem.

– Egy kicsit.

– Milyen volt Róma?

– Romos.

– Mit néztél a repülőn? – Mindenféle popkulturális filmet szoktam neki javasolni hosszú repülőutakra.

– A Tiszta szívvel focit. Igazad volt.

– Képzeld, feltették a plakátot!

– Láttam.

– Jó nagy, mi?

– Extrán extra nagy. Full óriási.

– Full óriási. Szerencsére leszedik, mire visszajövünk.

– Sikeresen megörökítették az autentikus Sibylla-tekintetet.

– Csak bambulok, mert bárhol szívesebben lettem volna, mint a fotózáson.

– De nyilván úgy is lehet értelmezni, hogy… – A reklámkampány mottójára kérdezett rá.

– Jó illatom van, ha minden igaz.

– Bizony ám! Vállalsz még ilyen „munkát”?

– Ezt is csak Bib miatt engedték meg. Képzelheted a hegyi beszédet! Anyukám még mindig ötven százalékban el van szörnyedve. És ha már itt tartunk, képzeld, este megyek Laura bulijára.

– Megkezdődött a celeblét. Akarsz menni?

– Igen is, meg nem is.

– Mert jó is lesz, meg rossz is?

– Aha.

Bólintott.

– Mit olvasol?

Bocsánatkérően mosolygott, és megmutatta Henry David Thoreau Waldenjét. Mi mást is olvasna, mielőtt bevesszük magunkat a vadonba? Végül is Michaelről beszélünk.

– Michael, király vagy!

Csak úgy ragyog a szeme.

– Sibylla, te… magas fa.

– Téged nem kérdezhetlek meg, mit vegyek fel, úgyhogy feltehetőleg azért vagyok itt, hogy megosszam veled az idegességemet.

– Remélem, inkább jó is, rossz is lesz, mint rossz is, jó is. Tessék, itt van egy kis Thoreau. – Felolvasott egy részletet a könyvből: – „Azért mentem ki az erdőre, mert nyíltan szemtől szembe akartam kerülni az élet alapvető tényeivel, s kitapasztalni, mit tanulhatok az élettől, nehogy majd halálom óráján döbbenjek rá, hogy nem is éltem.”{3}

– Hmm, tehát ha az erdőt bulira cserélem… Máris kevésbé ambivalens érzés.

Elmosolyodott, elköszönt, majd kilépett, úgyhogy magamra maradtam integetésre emelt kézzel, és az élet legsürgetőbb kérdésén töprengtem: mit vegyek fel?

Befejeztem a csomagolást, és még arra is volt időm, hogy öt-hat nagyon laza szerelést is felpróbáljak. Akit az utolsó pillanatban hívnak meg, nem nézhet ki úgy, mintha nagyon teperne.

A bulin csókoltam meg Ben Capaldit, az évfolyam legnépszerűbb fiúját, azt a srácot, akiről nem is gondoltam volna, hogy felkerültem a térképére. Miket hordok itt össze? Biztosan tudom, hogy sosem voltam fent a térképén. Még csak egy helyiségben sem voltam a térképpel.

Azért járt a fejemben a térkép, mert már előre féltem, hogy el fogok tévedni, mivel semmiféle irányérzékem nincs, és másnap utaztam arra a helyre, ahol nincs semmi fogódzkodó, ahol egy városi lány számára minden teljesen egyforma, ahol nincsenek sem épületek, sem táblák, ahol csak térképpel lehet tájékozódni… Szóval a vadonba.

4

október 7., vasárnap

Becsomagoltam. Mindent eltettem, ami a listán szerepelt.

Kérdezzük meg a szomorúságtól: – Szomorúság, van kedved velem maradni?

Hülye kérdés.

A szomorúságot is becsomagoltam.

A táskákat becipzáraztam.

Most összeszedem magam, és nyugodtságot erőltetek magamra a tábor előtti utolsó, itthon elköltött vacsora előtt.

Félmosoly.

5

Minden bulin kellemetlenül érzem magam. Persze, szeretném, hogy meghívjanak. Ha nem hívnak meg, szomorú vagyok, mert iszonyú kívülállóként végighallgatni a többiek készülődését, majd élménybeszámolóját. Általában elég, ha mosolygok, és úgy teszek, mintha régi motoros lennék a bulik világában. De ha meghívnak egyre, pánikba esem.

Amint szembesülök a visítással, vihogással, piálással, hangos zenével, random smárolással, gátlástalan táncolással – elromlik a kedvem. Nem élvezem. Nem vagyok bulis. Komoly vagyok. Felelősségteljes. Aggódom a barátaim miatt, hátha berúgnak, vagy valaki tesz valamit az italukba, vagy megsérülnek, vagy szétcsúsznak, vagy kihasználják őket, vagy teherbe esnek, vagy nemi úton terjedő betegséget kapnak, vagy belefulladnak a saját hányásukba.

Ráadásul sosem tudom eldönteni, mit vegyek fel.

És még csak inni sem szeretek, mégis úgy kell tennem, mintha innék, hogy legalább úgy nézzek ki, mint aki bulis, mint aki élvezi a bulit.

Valamikor szerettem táncolni, de aztán egyszer egy fiú, Billy Gardiner közölte velem, hogy tánc közben úgy nézek ki, mint egy görcsbe rándult tarantula. Úgyhogy most már csak akkor táncolok, ha elég sokan vannak körülöttem, és elég sötét van, tehát nem kell attól tartanom, hogy valaki meglát.

Szóval, ha én buliba megyek, az úgy néz ki, hogy megpróbálok részegekkel beszélgetni, aztán ácsorgok egy kicsit a kajáknál, csevegek a szülőkkel, elmegyek mosdóba, reménykedem benne, hogy mire kijövök, érkezik néhány ismerősöm, nem táncolok, a konyhában vagy a kertben megállok az út kellős közepén, hogy legalább elkapjak egy-két beszélgetésfoszlányt, végül körbejárom a bulit, és megnézem, a barátaim elég jól vannak-e ahhoz, hogy végre elindulhassunk haza. Holly szerint én nem is bulivendég vagyok, hanem biztonsági őr.

Amint megérkeztem, Holly odajött hozzám, majd a sziiiiaaaa cupp cupp után odavonszolt Gabhez és Avához, és óriási hűhót csapott a plakát miatt. Általában nem szeretek a figyelem középpontjában lenni, de mivel mindent elmeséltem Hollynak, aki már túl volt három áfonyás vodkán, igazából ő volt a figyelem középpontja, és ez így pont megfelelt mindkettőnknek.

Néhány órával később Ben Capaldi, aki már nem volt szomjas, odadülöngélt hozzám, közelebb hajolt, és azt mondta (nekem!): Minden képzeletet felülmúlóan esztétikus vagy. Szóhoz sem jutottam. Az sem kizárt, hogy felhúztam az egyik szemöldökömet. Ezt a grimaszt a tükör előtt gyakorolva tökéletesítettem, és sosem hittem volna, hogy egyszer élesben is bevetem. Aztán mosolyogva elfordultam, mert nem tudtam, mit felelhetnék. Miközben a szívem úgy ugrált, mint egy horogra akadt hal, azon gondolkodtam, vajon volt-e már olyan a világtörténelemben, hogy egy magamfajta lány csak úgy elfordult egy Benhez hasonló sráctól.

Csúnya dolog volt tőlem, hogy kárörömöt éreztem, amikor kiült az arcára a meglepetés? Ennek a helyes srácnak az arcára, akit az egész világ imád. Lehet, hogy az elfordulásom izmozásnak tűnt, pedig csak színtiszta pánik volt. Ha nem vagy biztos a dolgodban, dugd homokba a fejed! Szép.

Lehet, hogy azt hitte, nem tudom, mit jelent az esztétikus? Nyilván így volt. Persze, hogy fel sem tűnt neki az elmúlt három évben, hogy ugyanabba a csoportba járunk latinra. Amúgy is, milyen béna bók ez? Ki mond ilyet, hogy esztétikus, ha a másik szépségét akarja dicsérni? Különben is, ő az, aki esztétikus. Ő a férfi esztétikum élő szobra.

És én megcsókoltam ezt a szobrot.

Kizárt, hogy ma este aludni tudjak. Hogy egytől tízig terjedő skálán mennyire vagyok éber? Tíz. Nagyon izgulok a holnap reggel és a tábor miatt, miközben újra és újra lepereg előttem a csók. Utálom ezt! Nekem engedelmesebb agy kell. Ha azt mondom, alvás, akkor az legyen a válasza, hogy jó. Ül az okos agy! Hátára hengeredik! Halottnak tetteti magát! De az én agyam azt mondja: „Pukkadj meg, én tök jól szórakozom!” Úgy csinál, mint a kísérletben a patkány, amelyik mindig visszatér még egy kis kokainért, hiába lenne szüksége élelemre.

Hmmm, élelem… Igazán megérdemlek egy kirándulást a szüleim végtelenül bénán elrejtett étcsokikészletéhez, a hűtőhöz. Ha már ott vagyok, jólesne egy nagy pohár jéghideg tej is.

Hajnali 1:47. Az agyam még mindig nem engedelmeskedik. Megtörtént. Biztos, hogy nem álmodtam, hiszen nem aludtam. Hogyan történhetett meg? Egy hitetlenkedő kiáltás tör utat magának a hasi idegközpontomból egészen a párnáig, amibe az arcomat fúrom.

Lefogadom, hogy ebben benne volt Holly keze. Nagyon ügyes machinátor, és nyolcadikos korom óta győzköd arról, hogy feltétlenül kell az életembe egy férfi. (Védekezési stratégia: szemforgatás, kösz, nem, kizárt, soha, kicsit sem érdekel, így legalább nem röhögnek ki, nem utasítanak vissza, nem néznek levegőnek, és elő sem fordulhat, hogy nem hívnak randira.)

Nem telt el egy óra azóta, hogy elfordultam tőle, és semmibe vettem, és véletlenül teljesen közömbös maradtam – és már csókolóztunk is.

Sibylla Quinn és Benjamin Capaldi?

Ez csak valami vicc lehet!

Sib és Ben?

Kizárt!

Többen felénk fordultak. Bennek sör-, mosoly- és népszerűségíze volt, frissen táncolt izzadságillata, és nem is sejtette, hogy nekem ez volt életem első csókja. Legalábbis nem mondott semmit.

Úgyhogy a Föld kifordult sarkaiból, egy új univerzum felé zuhan, az óceánok kilöttyennek, a hósapkák félrecsúsznak, a fák kidőlnek. Mert hirtelen átléptem a határvonalat, és most már a népszerű lányok közé tartozom. Pedig nem is léptem át semmilyen vonalat. Biztos arrébb rajzolták, amíg nem figyeltem. Zavarba ejtő. Az is az volt, ahogy a többiek rám néztek, miután véget ért a csók. A tekintetükkel azt üzenték: te? Aztán átgondolták a dolgokat. Újrakeverték a paklit. Olyan volt, mintha még a háttérzene is megváltozott volna. Nyálas zenére vonultam be, de most beindult a tucc-tucc.

A gumicsizmámba rejtett telefon felordít – SMS-em érkezett. Holly. Vagy esetleg – nem, biztos nem – Ben? Előásom a mobilt, a szívem a torkomban, aztán eszembe jut: Ben nem is tudja a számomat. Persze, hogy Holly az: „punciii, le is feküdtetek?” Mire én: „hülye.” Mire Holly: „persze, majd el is hiszem, hogy nem vagy belé esve.” Én: „aludjál.” Ő: „esetleg…” Én: „esetleg befoghatod”.

6

október 8., hétfő, hajnali 4 óra

Ha nincs hír, az jó hír.

Tudom.

Bármi történhetett. Az életben csak a halál biztos.

Rövid. De akkor is megvan a harmadik naplóbejegyzésem.

Vége.

7

A szexuális felvilágosítást anatómiai ismereteknek hívták. Végül is igazuk van, ez elég komoly név, el tudom képzelni, ahogy a hírbemondó felolvassa, sőt még szalagcím is lehetne belőle. Azt vetíti előre, hogy valami nagy van készülőben, valami fontos esemény tűnt fel a láthatáron.

Ha az ember megnézi a statisztikákat – a mi házunkban csak úgy hemzsegnek –, kiderül, hogy egy csomó gyerek elképesztően korán szexel, már a gimi elején, de az én kis középosztálybeli világomban rengeteg tini, kábé az iskolánk fele nem esett túl az első élményén, mire tizenhat vagy akár tizenhét éves lett. Legalábbis azt csiripelik a verebek. (Én ebbe az ötven százalékba tartozom.)

Ennek ellenére tizenhat évesen komoly választóvonal, hogy valaki még szűz, vagy már nem az. A vonal két oldalán állni nem olyan, mintha elveszítettük volna a barátainkat, inkább olyan, mintha külföldre költöztek volna.

Hiába győzködöd magad, hogy semmi sem változott, ez nem igaz. Azon kell aggódnod, hogy kibeszélik a titkaidat, vagy valaki más izgalmasabb titka miatt a tiédre nem jut elég figyelem.

Amekkora szakadék tátong a szűz és a nem szűz között, akkora a különbség a képzelt és a valós életem, a képzelt és a valós fiúk között.

Illetve ez csak tegnap estig volt így, amikor is megcsókoltam a képzelt fiúmat. Nagyon furcsa eset volt, még a Föld is kifordult a sarkaiból.

Eléggé frusztrál, hogy akármennyit tudok is elméletben a szex mindenféle fajtájáról, variációjáról meg a szexuális devianciákról, akkor sem csináltam még soha. Azt. AZT.

Attól, hogy még szűz vagyok, tapasztalatlannak, gyerekesnek, esetlennek, gagyinak érzem magam. Komolyan mondom, olyan, mintha karácsonykor a gyerekasztalnál ülnék, miközben a többi lány már pezsgőt iszik, és az ezüst evőeszközzel eszik.

És akkor arról még nem is beszéltünk, milyen nyomasztó, hogy úgy kell tennem, mintha ez tök oké lenne… nem nagy ügy… én döntöttem így…

Ez vagyok én, és rám még csak nem is hat olyan erősen a társas nyomás.

Nem úgy élem meg a szüzességemet, mint valami csodálatos dolgot, amivel egy napon majd megajándékozom a szerencsés fiút. Inkább szeretnék mielőbb megszabadulni tőle, mert csak akkor kezdődhet el úgy igazán az életem. A fogszabályzómmal is így voltam.

Az idegesít a legjobban, hogy miközben égek a vágytól, hogy lehúzhassam a szexet a teendőim listájáról, el sem bírom képzelni, hogy a pulcsimon kívül bármit is levegyek egy fiú előtt. Ezért fordulhat elő, hogy még fel sem ébredtem, de már azzal vagyok elfoglalva, hogyan lehetne teljesen felöltözve szexelni Ben Capaldival.

Milyen lesz ma látni őt? Az ajkam még mindig érzékeny, az államon még látszik a borostája nyoma. Ez csak egyszeri alkalom volt, nyilván. A buli hevében történt. Kérlek, bulitündér, kérlek, jelenj meg nekem ma reggel, és áruld el, hogyan álljak a dologhoz! Legyek kedves, de távolságtartó? Amikor köszönök neki, öleljem meg, de úgy, mintha csak haverok lennénk? Nézzek keresztül rajta, mielőtt még ő nézhetne keresztül rajtam? Mégis miért csináltam ezt? Kilenc hetet fogunk együtt tölteni a vadonban!

8

október 8., hétfő, hajnali 5 óra

Ha nem akarsz az érzéseidről írni, írhatsz a veled történt eseményekről is, Lou.

Tavaly ismertem meg Fredet.

A közös barátunk, Dan Cereill mutatott be minket egymásnak.

Moziba mentünk, málnás-csokis sütit ettünk, csókolóztunk, megbeszéltük a második randit.

Meghívtam a kilencedikes sulibulira.

Meglepetés volt.

Nem akartam járni senkivel.

Öt tökéletes hónapot töltöttünk együtt.

Egy biciklibalesetben halt meg. A helyszínen belehalt a sérüléseibe, nem tudták újraéleszteni. Valószínűleg olyan súlyos koponyasérüléseket szenvedett, hogy szörnyethalt.

Eltemettük.

Szétszórták a hamvait.

A következő szemeszterben nem mentem vissza a suliba. Reménytelen eset voltam. Teljesen befordultam.

Eredetileg úgy volt, hogy ebben a szemeszterben részt veszek az állami iskolák francia csereprogramjában.

A három barátom, Dan, Estelle és Janie részt vesz a csodálatos, francia csereprogramban.

Én viszont a végén képtelen voltam itt hagyni Fredet.

Úgy döntöttem, abban az országban kell maradnom, ahol ő is van.

Ezt csak Dannek mondtam így.

Lehet, hogy dilisen hangzik, de nekem akkor is ezt kellett tennem.

Dan alig várta, hogy itt hagyhassa a várost, amely megölte Fredet.

Tökéletesen értettük, hogy mindkettőnk álláspontja egy tőről fakad. Az a kiindulópont, amikor kicsúszik a lábad alól a talaj, és tudod, hogy soha többé semmi sem lesz már ugyanolyan.

Fred halála óta heti kétszer járok egy Esther nevű pszichiáterhez, aki a tinikkel és a gyásszal foglalkozik.

Nem alszom jól.

Nem könnyű az ébredés.

Az idei tanév első három szemeszterében otthon tanultam. Kitűnő jegyeket szereztem.

Ma kezdem az új iskolát és a negyedik szemesztert.

Ha nem akarom, senkinek sem kell beszélnem Fredről.

Ez egy magániskola, a Crowthorne Gimnázium, és tizedikben egy teljes szemeszterre elküldi a diákjait a Jóidő-hegy nevű erdei táborba. Egy teljes szemeszterre. Ez idő alatt felfedezik, megtapasztalják, mit jelent valójában a függetlenség és a vezetés.

Egy erdő közepén épült iskolában.

Ez a kényelmes iskola valódi természetélményt ad… rugalmasságra… értékekre… tanít… gyakorlati készségeket fejleszt… blabla… oktatás és kaland… gondoskodás… bla… erős kötelékek… bla… kihívás.

Bármikor megy is az ember a Jóidő-hegyre, a tizedikes diákok negyedét mindig ott találja. Én abba a negyedbe tartozom, amelyik a negyedik szemeszterben fogja élvezni a tábor nyújtotta élményeket.

Egy csomó csodálatos program lesz, amelyekben én majd részt fogok venni. Többek között lesz túrázás, tájfutás, csoportos és egyéni sátorozás, leereszkedés kötélen, kenuzás, lovaglás és környezetvédelmi oktatás.

Heti öt napon lesz tanítás, csütörtöktől hétfőig. Kedden és szerdán lesz a „hétvége”, mert így a vadonban való kóborlás közben nem zavarjuk a hétvégi kirándulók/kempingezők hadát, és ők sem zavarnak minket.

Jót fog tenni nekem. Ez parancs.

Jó lesz újrakezdeni.

Jó lesz kimozdulni.

Jó lesz új embereket megismerni.

Jó lesz a környezetváltozás.

Jó lesz megerősödni.

Jó lesz, hogy a közelemben lesz egy profi pszichológus.

Olyan kurva jó lesz nekem, hogy azt sem tudom, hová legyek.

9

A szülőket arra kérték, otthon búcsúzzanak el tőlünk. Az iskola helyesen feltételezi, hogy a hisztéria ragadós. Hollyval sugdolózom, miközben a többiek izgatottan, lehangoltan vagy éppen másnaposan kóvályognak körülöttünk, a sportos tanárok meg bepakolják a buszt.

Ben a távolban nevetgél az atléta haverjaival. Nem bírom azokat a srácokat. Köztük van Billy Gardiner, az evezés és a foci sztárja, akinek hivalkodóan barna a bőre, proteinportól nő az izma, és szőke a haja. De végül is megértem – ha az embernek mindenki a barátja, az a minőség rovására megy.

– Semmit sem jelentett, nem nagy ügy – igyekszem meggyőzni Hollyt.

– Gyakorlatilag lefeküdtetek egymással, szóval nagy ügy.

– Nem is. Csak egy csók volt. Továbbléphetünk végre?

– Amikor Ben Capaldi utoljára csinált ilyet, illetve eggyel azelőtt, a csaj Laura volt, és utána jártak… egy ideig.

– Hagyjuk ezt, még csak nem is az esetem! – A körömágyam szélén lévő bőrt rágom. Mindig szerettem volna hangosan kimondani ezt a mondatot, igaz, jelen esetben orbitális hazugság, és ezt Holly is pontosan tudja.

– Az eseted? A te eseted az idióta kocka, szívem, és arra semmi szükséged.

– Kösz.

– Most miért? Csak őszinte vagyok – vonja fel a szemöldökét Holly. Nem vagyok benne biztos, hogy egyértelműen áldás az ennyire őszinte barát, de én egy csomó mindenhez tök hülye vagyok, Holly meg jól tudja értelmezni a jeleket.

– Nem, igazad van, és ez azt is jelenti, hogy Ben Capaldi nem illik hozzám.

– Te tényleg nem érted? Nem az a kérdés, hogy te ki vagy! Az a kérdés, ki akarsz lenni. Te döntheted el. A plakát miatt. Már senki sem tudja, ki vagy, az egész évfolyam teljesen összezavarodott.

– Az a plakát nem én vagyok.

– Nem próbáltál még ki elég „ént”, úgyhogy ebben nem lehetsz biztos.

– Daria{4} vagyok, még az idegesítő kishúgom is megvan hozzá.

– Eddig Daria voltál. Most viszont lehetsz akár Hannah Montana is.

– Ő még csak nem is rajzfilmfigura.

Mindketten belegondolunk, mennyire kevés rajzolt, női példakép jelenik meg a médiában. Én legalábbis ebbe gondolok bele.

– Sibbie, eddig béna voltál, és most menő lehetsz. Csinibaba lehetsz! Ezt a lehetőséget nem kapja meg mindenki.

Holly néha úgy beszél, mintha a jövőbeli divatújság-írói karrierjére gyakorolna.

– Már ez a szó is… Csinibaba… Utálom. Én nem akarom, hogy bárki is gügyögjön nekem, bárki is infantilizáljon!

Holly sóhajt, igyekszik megőrizni a hidegvérét.

– Fogd fel úgy, hogy látogatóba mész Csinibabaországba, és ha nem tetszik, visszajössz.

– Biztos, hogy nem fog tetszeni.

– Ezt nem tudhatod, mert még sosem jártál ott. Különben is, Ben Capaldi mindenkinek az esete. Mindenki az okosra, a humorosra, a jó testűre, a helyesre hajt.

– Ha ez így van, akkor számomra tényleg semmi esély.

– Neked van egy titkos fegyvered, ami semelyik másik lánynak nincs meg.

– Mi az? – Ha a hülye plakátra gondol, azt bajosan hurcolászhatom magammal mindenhová.

Mosolyog.

– Én vagyok a legjobb barátnőd.

10

Pislogás

Lagymatag

Pislogás

Építészet

Pislogás

Hajbókoló

Pislogás

Tündöklés

Pislogás

Biztonság

Pislogás

Áteresztő

Pislogás

Margaréta

Pislogás

Állandóan

Kilencbetűs szavak.

Mindennap van egy fejtörő az újságban. Egy háromszor hármas rácsban betűk vannak, ezekből szavakat kell összerakni, és van egy szó, amihez az összes betűt fel kell használni. És Michaelnek ennyi ideig tart megtalálni a