Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

KÖLN

AZ IBACH-HÁZRÓL

NÉHÁNY SZÓ A WALLRAF-MÚZEUMRÓL

ANDERNACH

A RAJNA

AZ EGÉR

ST. GOAR

BACHARACH

LORCHTÓL BINGENIG

MAINZ

MAJNA-FRANKFURT

EGY FOLYÓ ÉLETE

WORMS - MANNHEIM

HEIDELBERG

UTAZÁS STRASBOURGBA

STRASBOURG

FREYBURG IN BRISGAU

BASEL

ZÜRICH

SCHAFFHAUSEN

A RAJNA VÍZESÉSE

A SZÉP PÉCOPIN ÉS A SZÉP BALDUR LEGENDÁJA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Victor Hugo

RAJNAI UTAZÁS

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-931-8 EPUB
ISBN 978-963-559-932-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Le Rhin. Lettres á un Ami

első kiadás: 1832-1834.
az elektronikus változat az 1961. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Eingen (Baden-Württemberg) településnél a Rajnát ábrázoló
metszet részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

KÖLN

Aki Kölnben lakik, annak nem érdemes Kölnben lakni - A költő és a torony - A gyom felemészti a katedrálisokat - Miért oly drága a Hotel de l’Empereur? - A szerző megátkozza azokat a karikatúrákat, amelyeket arcképei gyanánt árulnak - Az asztalkendők nagyok Németországban, a lepedők még nagyobbak - Másodszor a dómban - Medici Mária sírfeliratából és címeréből csak annyi maradt, amennyi a szerző cipőjét felszakítja - A városháza - Köln madártávlatból

Andernach, a Rajna partján, 1838. augusztus 15.

Dühös vagyok magamra, kedves barátom. Úgy szaladtam keresztül Kölnön, mint egy barbár. Alig töltöttem negyvennyolc órát a városban. Két hétig akartam maradni, de mivel a hét folyamán folyton köd volt és esett, s tegnap ragyogó napfényben fürdött a Rajna, nem mulaszthattam el a partvidékben gyönyörködni és egész szépségét kiélvezni. Ma reggel tehát a Cockerill gőzhajón elutaztam Kölnből. Magam mögött hagytam Agrippa városát, s nem láttam sem a capitoliumi Szent Mária öreg képeit, sem Szent Géron mozaikokkal kövezett kriptáját, sem Szent Péter megfeszítését, melyet Rubens festett az ódon, félig románstílű Szent Péter templom számára, amelyben megkeresztelték, sem a tizenegyezer szűz csontjait az orsolyarendű apácák kolostorában, sem Albinus vértanú sosem rothadó holttestét, sem Szent Kunibert ezüst szarkofágját, sem Duns Scotus sírját a minoriták templomában, sem II. Ottó császár feleségének, Teofina császárnőnek síremlékét Szent Pantaleon templomában, sem a Maternussgruftot Lisolfus templomában, sem a Szent Orsolya zárda és a dóm két aranyszobáját, sem a császári diéták termét, mely ma áruraktár, sem a régi arzenált, amely ma gabonacsűr. Mindebből semmit sem láttam. Abszurdum, de így van.

Hogy mit láttam Kölnben? A székesegyházat és a városházát, semmi egyebet. Olyan bámulatos városban kell lenni, mint Köln, hogy ez ne legyen nagy dolog. Mert ez mind a kettő nagy és csodálatos épület.

Napnyugta után érkeztem Kölnbe. Nyomban a székesegyház felé tartottam, de előbb átadtam kézipoggyászomat ama kékzubbonyos, sárgastráfos hordárok egyikének, akik itt a porosz királlyal dolgoznak közös haszonra. (Kijelentem, hogy érdemes, jövedelmező munka. Az utasnak jól bele kell nyúlnia az erszényébe; a hordár megfelezi a keresetét a királlyal.) Még egy gyakorlati megjegyzés. Mielőtt elváltam volna a derék egyéntől (a hordártól), meghagytam neki - nagy meglepetésére —, hogy csomagomat ne kölni szállodába vigye, hanem egy deutzi szállodába. Ez egy kis város a Rajna másik partján, amelyet Kölnnel hajóhíd köt össze. Hogy miért oda? Mindig tekintettel vagyok arra, hogy hosszabb ideig tartózkodom valahol, hogy milyen tájkép bontakozik ki szállodám ablakából. Mármost a kölni ablakok Deutzra nyílnak, a deutzi ablakok pedig Kölnre. Azért nem szálltam meg Kölnben, mert kétségbevonhatatlannak tartom ezt a kitűnő igazságot: még mindig jobb, ha az ember Deutzban lakik és Kölnt látja, mintha Kölnben lakik és Deutzt látja. Mikor egyedül maradtam, elindultam az orrom után, keresgéltem a dómot s minden utca sarkán vártam, hogy talán előbukkan. De nem ismertem ki magam a kusza városban. A keskeny utcák esteli homályba borultak. Mivel nem szeretek kérdezősködni, soká bolyongtam összevissza. Végre betévedtem valami kapu alá, amely valami udvarra vezetett, amely bal felől valami folyosóba torkollt, s hirtelen kibukkantam egy tágas, nagyon sötét és elhagyott térre.

Remek látvány várt rám. Az alkonyuló égbolt fantasztikus fényében szeszélyes csipkézetű alacsony házak tömegéből egy roppant, tűfinom tornyokkal és harangtornyocskákkal megrakott, széles tömeg emelkedett ki és nőtt a magasba; valamivel távolabb, mintegy nyíllövésnyire, egy másik fekete tömeg, de valamivel keskenyebb és magasabb, emelkedett föl magányosan, négyszögletes, roppant erőd, melyre négy sarkán négy magas torony ügyelt, tetején pedig valami furcsa, lefelé hajló alkotmány körvonalait vettem ki, mintha valaki óriási tollat nyomott volna a vén körtorony homlokát fedő sisakra. A sötét tömeg apszis volt. A körtorony az épülő harangláb; az apszis és az épülő harangláb a kölni székesegyház.

Amit a sötét épület tetejére hajló fekete tollforgónak néztem, az egy roppant, szimbolikus jelentőségű daru volt, amelyet másnap újra megtekintettem, s akkor láttam, hogy ólomlemezekkel van befödve, s a torony tetejéről azt hirdeti minden járókelőnek, hogy az abbamaradt bazilika be lesz fejezve, hogy a csonka harangláb és a csonka templom, amit pillanatnyilag oly nagy térség választ el egymástól, előbb-utóbb összenő és örökké együtt marad. Hogy Bergi Engelbert álma, mely Hochstädteni Konrad idejében testet öltött, egy-két századon belül a világ legnagyobb székesegyháza lesz, hogy e befejezetlen Iliász reménykedik eljövendő Homéroszaiban.

A templom zárva volt. Közelebb mentem a haranglábhoz. Roppant méretei vannak. Amit a négy sarkán tornyoknak néztem, azok csak magasra törő támoszlopok voltak. Még csak a földszint és az első emelet épült fel, mely egy kolosszális boltívből áll, s az épület mégis majdnem olyan magas, mint a párizsi Notre-Dame tornya.

Ha a tervezett torony valaha felépül e roppant kőcsonk fölé, Strasbourg elbújhat mellette. Alig hinném, hogy a malines-i harangtorony, mely szintén befejezetlen, ily tömör erővel veti meg lábát a földön.

Már említettem valahol, hogy mi sem emlékeztet annyira a romokra, mint a készülő épület. A gyom, a dudva s az a sok falmagvazó, mely szereti a vakolatot s szívesen vájja bele magát a kövek rései közé, már ellepte az áhítatkeltő kaput. Az ember még el sem készült a munkájával, a természet már pusztítja.

A tér még mindig csöndes volt. Senki sem járt errefelé. Oly közel léptem a főkapuhoz, amennyire csak a XV. században készült vasrács, mely védte, engedte, s elhallgattam, hogy suttog csendesen az éjszakai szélben az ócska házak szögleteiben megbúvó füvek és dudvák megszámlálhatatlan apró erdeje. Egy szomszédos ablakban fény villant fel s egy pillanatra megvilágította az oszlopmélyedésekben ülő szenteket és angyalokat, akik a térdükön fekvő nagy nyitott könyvből olvasva, emelt ujjal szónokolnak vagy tanítanak. Némelyik tanít, némelyik szónokol. Remek prológusa a templomnak, mely nem egyéb, mint márvánnyá, bronzzá, kővé meredt ige. A fecskefészkek szelíd tákolmánya a zugokban bájosan enyhítette az épület rideg architektúráját.

Aztán eltűnt a fény, s nem láttam egyebet a nyolcvan láb magas tömör boltívnél, mely ablakkeretek és szélfogók nélkül nyitva hagyta a tornyot, tetejétől az alapzatáig, úgyhogy beláthattam sötét mélységébe. Az ablaknyílás mögött kicsinyített perspektívában berajzolódott az ugyancsak üveg nélküli, szomszédos ablakkeret, melynek rozettái és ívelései mintegy tintával vonva, kifejezhetetlen élességgel rajzolódtak fel az alkonyat tiszta, ércesen csillogó egébe. Nincs mélabúsabb és különösebb, mint ez az elegáns kis fehér ívelés a nagy fekete boltív mélyén.

Ez volt első tisztelgésem a kölni dóm színe előtt.

Nem írtam semmit arról, hogyan utaztam Aachenből Kölnbe. Nincs mit mondani róla. A tájék tiszta és egyszerű, zöld és szürke rétek, itt-ott egy-egy görbe szilfával és fűzfák laza sorával a háttérben. Nem nézem le az ilyen békés tájat, de nem is rajongok érte túlságosan. A falvakban vénasszonyok imbolyognak kísértetiesen hosszú szürke vagy gyenge rózsaszín köpenybe burkolva, melynek kámzsája eltakarja arcukat. A menyecskék rövid szoknyában, aranyfüsttel díszített, üveggyöngyökkel hímzett pártákban, mely alig fogja le dús kontyukat, melyet ezüst nyíllal tűznek meg a tarkójukon, vidáman mossák a házak küszöbét, s lehajolva kivillan lábikrájuk, mint a régi holland mesterek képein. A férfiak kék zubbonyban és kürtőkalapban járnak, mintha alkotmányos ország parasztjai lennének.

Esett, s így az út süppedős volt. Alig láttam embert, csak néha egy-egy fiatal, szőke, sápadt muzsikust, aki az aacheni vagy spai bálba készült, tarisznyával oldalán, zöld posztóba göngyölt nagybőgőjével a hátán, egyik kezében bottal, másikban fuvolájával, kék frakkban, hímzett mellényben, fehér nyakkendővel és testhez álló nadrágban, melyet alul feltűrt a sár miatt. A szegény ördög felül bálra öltözött, alul utazásra. Egy kocavadászt is láttam az út mentén a mezőn, almazöld kerek kalapban, halványlila színű kokárdával, szürke zekében, nagy orral, puskával.

Egy csinos, szabályos négyszög alakú városkában, melyet téglafal és omladozó tornyok vettek körül - a nevét nem tudom, fele úton lehetett - nagyon megbámultam négy előkelő utast, akik a vendéglő földszinti éttermében ültek a nyitott ablak közelében, sültekkel, halakkal, borokkal, pástétomokkal és gyümölcsökkel pantagrueli bőségben megrakott asztal előtt. Ittak, szeltek, faltak, gyűrték magukba az ételt, pofáztak, zabáltak. Egyiknek piros volt az arca, a másiknak karmazsin, a harmadiknak bíborvörös, a negyediknek ibolyaszínű. Mind a négyen a falánkság és ínyencség megtestesülése voltak. Mintha csak Has istent, Bendő istent, Gyomor istent és Pocak istent láttam volna egy eleségekkel tornyozott elemózsiás asztal köré telepedve.

Egyébként a vendégfogadók elsőrangúak ezen a vidéken, kivéve, amelyikben Aachenben laktam, mert az csak tűrhető volt. (A Hotel de l’Empereur, ahol lábmelegítőnek szőnyeg volt a padlóra festve. Ez a pompa volt alkalmasint a magyarázata a nevezett Gasthof elképesztő drágaságának.)

Hogy Aachennel végezzek, megemlítem még, hogy az utánnyomás éppúgy el van terjedve ott, mint Belgiumban. Egy nagy utcában, mely a városháztérre torkoll, megpillantottam magamat egy kirakatban, neves és kedves írótársam, Lamartine társaságában. Porosz utánnyomású arcképe kevésbé volt rút, mint ama szörnyű karikatúrák, amelyeket a könyv- és papírkereskedők, beleértve párizsi kiadómat is, adnak el a hiszékeny és elszörnyedő közönségnek, mint hű képmásomat. Aljas rágalom ez, ami ellen e helyen ünnepélyesen óvást emelek. Coelum hoc et conscia sidera testőr.

Egyébként úgy élek, mint egy sült német. Az asztalomon olyan nagy szalvéták vannak, mint a zsebkendők, az ágyamon pedig olyan nagy lepedők, mint a szalvéták. Ürüsültet eszem cseresznyekompóttal és nyúlgerincet szilvával, kitűnő rajnai és meséli bort szopogatok. Az utóbbit egy elmés francia, aki a közelemben étkezik, tegnap vin de demdiselle-nek keresztelte el. Ugyanaz a francia mondta a következő axiómát, vizespoharát szájához emelve: „A Rajna vize nem ér föl a Rajna borával.”

A fogadókban a fogadós, a fogadósné, a pincérek és a szolgálólányok csak németül beszélnek. De mindig van egy pincér, aki tud franciául, noha franciaságát meglehetősen befolyásolja az a német környezet, amelyben él. Mégis van valami báj ebben a kiejtésben.

Ha egy francia nem tud németül, mint én, hiába fordul a főpincérhez olyan kérdésekkel, amelyek nem fordulnak elő az útikalauzokban. A főpincér csak sejdíti a franciát.

Ha az ember hosszabban beszél, kisül róla, hogy német, tősgyökeres német, sült német.

Áttérek második látogatásomra a kölni dómban.

Kora reggel kerestem fel újra. E csodálatos templomhoz egy szerszámudvaron át jut az ember. Már ott megostromolják a koldusasszonyok. Miközben szétosztottam közöttük aprópénzemet, eszembe jutott, hogy a francia okkupáció előtt Kölnnek tizenkétezer koldusa volt, privilégiummal arra, hogy örökségül hagyhatják gyermekeiknek azokat a helyeket, ahol kéregetni szoktak. Ez az intézmény megszűnt. Pusztulóban van az arisztokrácia. Századunk éppoly kevéssé tűri az öröklődő koldulást, mint az öröklődő főrendiséget. Manapság a koldusok igazán nem tudják, mit hagyjanak gyermekeikre örökségül.

A koldusasszonyokat lerázva, bementem a templomba.

Pillérek, oszlopok és oszlopocskák erdeje, amelyek alul deszkaburkolatokba vesznek, felül eltűnnek különböző hajlatú és magasságú boltívek tömkelegében, amelyeket deszkákkal támasztottak fel. A templom homályos, a boltívei alacsonyak s negyven lábon felül elzárják a látást. Balról négy-öt ragyogóan színes ablaküveg világít le széles topáz, smaragd és rubin csillogással a bedeszkázott mennyezettől a kőpadozatig. Jobbról létrák, csigák, kötelek, láncok, csörlők, állványok; a háttérben liturgia, miséző papok és prebendáriusok mélyen zengő éneke, szép latin zsoltárok zendülnek fel a boltozatig, a tömjén gomolygásában, remek orgonaszó, mely szívbe- markoló búgással zokog; az előtérben fűrészek nyikorgása, csigák csikorgása, deszkákat szegező kalapácsok fülsiketítő kopácsolása: ilyennek láttam a kölni dóm belsejét.

Gótikus székesegyház és asztalosműhely, nemes kanonissza, akit egy kőmíves erőszakosan feleségül vett. A nyugodt szokások fennkölt és visszavonult életmódja, zsolozsmái, imái, elmerülései - a szerszámok lármájával, a munkások zsibongásával, a hitvány kompánia dolgával: ez a mésalliance furcsa benyomást tett rám első pillanatban, melynek magyarázata egyszerűen az, hogy nemigen látunk gótikus templomokat építeni, s a rossz érzés nyomban eloszlik, ha az embernek eszébe jut, hogy utóvégre mi sem természetesebb. Most már tudom, mit jelentett a daru a templom tetején. Folytatják az 1499-ben megszakított munkálatokat. Az ácsok és kőfaragók zsibongása elkerülhetetlen. Folytatják a kölni dóm építését, s ha Isten is úgy akarja, be fogják fejezni. Nem is tehetnek okosabbat, ha be tudják fejezni. A bedeszkázott pillérekből hajó lesz, mely egy napon egyesíti az apszist a haranglábbal.

Szemügyre vettem a festett üvegablakokat, amelyek Miksa császár korából valók s a német renaissance robusztus és nagyszerű túlzásait mutatják. Bőségesen látni szigorú arcú, fenséges megjelenésű királyokat és lovagokat, bősz tollforgókkal, roppant buzogányokkal, tarka zekében, roppant kardokkal felfegyverkezve, mint a hóhérok, izmaikat megfeszítve, mint az íjászok, kifésült hajjal, mint a csatalovak. Ott vannak mellettük asszonyaik vagy jobban mondva roppant nőstényeik, akik az ablakok sarkában térdelnek, olyan képpel, mint egy- egy nőstényoroszlán vagy farkas. Nap süt az üvegablakokra, lángot önt szemgolyóikba, életre támasztja őket.

Egyik festett üvegablak azt a szép motívumot ábrázolja, amellyel annyiszor találkoztunk: a Szűz családfáját. A kép alján Ádám, császárnak öltözve fekszik a hátán. Hasából nagy fa nő ki, mely az egész üvegablakot, betölti, gallyain Mária koronás ősei, a hárfázó Dávid, a bölcselkedő Salamon, a fa tetején pedig, sűrű kék keretben, az utolsó virág fakad fel, s szirmai közt megpillantjuk a Szüzet gyermekével karján.

Pár lépéssel odébb egy vastag oszlopon ezt a bús és rezignált sírfeliratot olvasom:

INCLITVS ANTE FVI, COMES EMVNDVS VOCITATVS, HIC NECE PROSTATVS, SVBTEGOR VT VOLVI, FRISHEIM, SANCTE, MEVM FERÓ, PETRE, TIBI COMITATVM, ET MIHI REDDE STATVM, TE PRECOR, AETHEREVM, HAEC LAPIDVM MÁSSÁ COMITIS COMPLECTITVRA OSSA

Lemásolom a sírfeliratot, úgy, ahogy a függőleges kőlapon olvasom, prózai sorokká tördelve, a kissé barbár hexameterek és pentameterek jelzése nélkül, melyekből disztichonjai összerakódnak. A feliratot befejező, rímes cezúrájú verssorban van egy hibás mérték, mássá, amelyen nagyon megütköztem; a középkorban értettek latin versek szerkesztéséhez.

A kereszthajó bal ága még csak jelezve van s egy hideg, csúnya, unalmas oratóriummal végződik, amelyben néhány gyóntatófülkén kívül alig van bútorzat. Sietve visszatértem a templomba, ahol az oratóriumból kilépve három érdekes dolgot pillantottam meg egyszerre. Balról egy fekete tölgyfából faragott elmés és finom, XVI. századbeli kis szószéket, valamivel távolabb a XV. század disztingvált lakatosművészetének egy ritka és tökéletes példányát, a szentély rácsozatát, szemben pedig egy zömök és alacsonyan ívelt késői renaissance-stílű nagyon szép emelvényt, melyről feltételezem, hogy az ide menekült bús királynő, Medici Mária számára készült.

A szentély bejáratánál egy elegáns rokokó oltáron igazi olasz madonna ragyog és csillog, szemkápráztató arany ruhájában, bambinójával. A karperecekkel és gyöngynyakláncokkal pompázó madonna alá nyilvánvaló ellentétül tömör perselyt helyeztek a szegények javára, mely a XII. században készült, s láncokkal, vas závárokkal körülvéve szinte bele van ékelve a durván faragott gránitkőbe. Olyan, mint a határkő az országúton.

Mikor felpillantottam, láttam, hogy a fejem fölött levő boltozatról aranyozott pálcák lógnak le, egyik végükkel kifeszített vasháromszögre erősítve. A pálcák közelében ez a felirat olvasható: Quod pendere vides baculos, tot episcopus annos huic Agrippinnae praefuit ecclesiae. - Tetszik nekem az évszámlálásnak e szigorú módja, s hogy a püspök állandóan látja, hány esztendőt használt föl okosan vagy vesztegetett el. E pillanatban három pálca lóg a boltozatról.

A szentély annak a híres apszisnak a belseje, amely pillanatnyilag úgyszólván maga a kölni dóm, mivel a harangnak még hiányzik a tornya, a hajónak a boltozata és a templomnak a kereszthajója.

A szentélyben kincsek vannak felhalmozva. Sekrestyék zsúfolásig telve finom faragványokkal, kápolnák komor szoborművekkel, festmények minden korból, síremlékek a legkülönbözőbb kivitelben. Gránitpüspökök hevernek egy vár fölött; kőpüspökök feküsznek halotti ágyukon, amelyet jajveszékelő figurinek tartanak, bronzpüspökök feküsznek a földön, fapüspökök térdelnek az oltárokon; XVI. Lajos korabeli hadvezérek könyökölnek síremlékeik fölött; keresztes vitézek feküsznek hű kutyájukkal, mely enyelegve dörzsölődik acéllábukhoz; apostolok szobrai aranyruhákban; tölgy gyóntatófülkék csavart oszlopokkal; nemes kanon oki stallumok; koporsóalakú, gótikus stílű keresztelőmedencék; szobrocskákkal díszített oltárlapok; szép üvegfestményrészletek; XV. századbeli aranyalapra festett „Üdvözlégy Mária”-képek, amelyeken az angyalok szárnya kívül tarka-barka, belül hófehér, s vágyódva, szinte kéjesen pillantanak a Szűzre; Rubens-képek után hímzett szőnyegek; vasrostély ok, amelyeket Metsis-Quentin, szárnyas ajtajú festett és aranyozott szekrények, amelyeket Franc-Floris készíthetett volna.

Meg kell mondanom, hogy minden szégyenletesen elhanyagolt állapotban van. Míg kívül dolgoznak a dómon, nem tudom, ki rombolja le belül. Minden síremlék talapzatát megcsonkították és megrongálták. A rácsozatokon az arany helyét rozsda borítja. Mindenütt por, hamu, piszok. Legyek köpdösték be Heinsberg Fülöp püspök kegyes arcát. A sírkövén nyugvó ércember, aki életében a Hochstädteni Konrád nevet hordta s alkalmasint a templomépítés költségeit is viselte, nem tiporhatja össze a pókokat, melyek behálózzák tagjait és odakötik a földhöz, mint Gullivert. Hiába, az eleven kar erősebb, mint a bronz. Egy fekvő szakállas aggastyán szobra, melyet egy homályos sarokban láttam, alighanem Michelangelotól való. Meg van csonkítva, össze van törve. Erről jut eszembe, hogy Aachenben az ódon temetőkolostor egyik sarkában fahasábokként láttam heverni, amelyek a fejszére várnak, azokat a híres antik márványoszlopokat, amelyeket Napóleon hurcolt el s Blücher vett vissza. Napóleon a Louvre-nak szánta, Blücher visszavette s a csonttárba dobta őket.

Ezt a mondatot ejtem ki a legtöbbször: Mire való?

A pusztulás közepette csak két, kegyeletben tartott síremléket láttam, amelyeket néha le is porolnak. A Scheuenburg grófok cenotáfiumát. A két Scheuenburg grófot mintha Vergilius álmodta volna meg előre. Mindketten fivérek voltak, mindketten kölni érsekek, mindketten ugyanabban a szentélyben nyugszanak, mindkettőjüknek igen szép XVII. századbeli síremlékük van egymással szemben. Adolf Antalt szemléli.

Szándékosan hallgattam eddig, hogy bővebben emlékezhessem meg róla, a kölni dóm legkegyeletesebb ereklyéjéről, a három Márkus híres sírjáról. Ez egy elég nagy, tarka márványterem, amelyet sűrű rézrácsozat különít el. XIII. és XV. Lajos hibrid és bizarr építészeti stílusa keveri egybe a kacérságot az otrombasággal. Ez a főoltár mögött van, az apszist lezáró kápolnában. Előbb a rácsozat rajzába fonódó három turbán vonja magára a figyelmet. Felpillantunk s egy domborművet látunk, mely a háromkirályok hódolatát ábrázolja. Lejjebb ezt a közepes disztichont olvassuk:

Corpora sanctorum recubant hic tema magorum
Ex his sublatum nihil est alibive locatum

Derűs és mégis komoly gondolatom támadt. Itt nyugszik hát a Kelet három költői lelkületű királya, akik a csillag vezetését követve jöttek, ab oriente venerunt s imádták a jászolban a gyermeket; et procidentes adoraverunt.

Most rajtam az imádás sora. Bevallom, bűbájosnak találom ezt az evangéliumba beillesztett Ezeregyéjszaka béli legendát. Közelebb léptem a sírhoz s a gondosan csukott rács mögött egy homályos ablaküvegen át, hátul a homályban, arabeszkektől, gyöngyöktől és gyémántoktól csillogó nagy és csodálatos, tömör aranyból készült bizánci ereklyetartót pillantottam meg, pontosan úgy, ahogy húsz század homálya, az egyházi tradíciók komor és sötét rácsozata mögött felragyog a három keleti király elkápráztató históriája.

A szent rácsozat két oldalán két aranyozott réztenyér kandikál ki a márványból, mindegyik egy persellyel, amely alá a káptalan ezt a közvetett felszólítást vésette: Et apertis thesauris suis obtulerunt ei munera.

A sírral szemben három rézlámpa ég, amelyek közül egyiknek Gáspár, a másiknak Menyhért és a harmadiknak Boldizsár a neve.

Kedves gondolat volt a síremlék előtt felragyoghatni a három mágus nevét.

Már távozóban voltam, amikor csizmám sarkát kilyukasztotta valami szeg. A földre pillantottam, széles fekete márványlapba vert rézszögre léptem. Mikor a követ jobban szemügyre vettem, eszembe jutott Medici Máriának ama kívánsága, hogy szívét a kölni dóm padozata alá temessék, a három keleti király kápolnája elé. A kocka alatt, melyben megbotlottam, alkalmasint a királynő szíve nyugszik. A márványlapon, mint a nyomokból látható, régebben lehetett egy odaszegezett aranyozott réz vagy bronzlap, német szokás szerint a halott címerével és sírfeliratával. A szegek egyike most felhasította a csizmámat.

Mikor a franciák elfoglalták Kölnt, valami számító üstfoltozó lecsavarhatta a címeres érclapot, mint a körülötte levőket is, mert a szomszédos kövekből kiálló rézszögek arra vallanak, hogy több hasonló csonkítás és fosztogatás folyt e helyen. Szegény királynő. Előbb fia, XIII. Lajos törölte ki szívéből, aztán Richelieu, akit naggyá tett, felejtette el, itt pedig a föld felszínéről törölték le nevét.

Mily különösek a sors szeszélyei! Ez a Medici Mária királynő, IV. Henrik özvegye, száműzetésbe ment, elhagyták, nélkülöznie kellett, mint ahogy néhány esztendővel később leánya, Henriette, I. Károly özvegye szintén Kölnbe menekült, az Ibach-házba (Stemgasse 10), ugyanabba a házba, amelyben hetven esztendővel előbb, 1577-ben udvari festője, Rubens született.

A kölni dóm fényes nappal - megfosztva attól a fantasztikus nagyítástól, amellyel az este növeli fel a tárgyakat, s amit a szürkület fenségének nevezünk - őszintén szólva, sokat vesztett szememben impozáns voltából. Körvonalai természetesen így is szépek, de kissé szárazak. Ezt talán a jelenlegi építész erőlködése okozza, amellyel befödi és bedugaszolja a tisztes apszist. Nem kell nagyon felfrissíteni az ódon templomot. E művelet, mely meg akarja rögzíteni a vonalakat, lecsökkenti őket s eltünteti a kontúr misztikus bizonytalanságát. Egyelőre jobban szeretem a csonka harangláb súlyos tömegét a fedett apszisnál. Bármit szóljanak hozzá a sznobok, akik a kölni dómot a keresztény építészet Parthenonjának tekintik, a magam részéről semmiképpen sem helyezem e csonka székesegyházat a mi amiens-i, rheimsi, chartres-i és befejezett párizsi Notre-Dame-unk fölé. Sőt megvallom, hogy az alig ismert és ritkán emlegetett beauvais-i székesegyház, amelynek szintén csak apszisa van, szerintem nem marad sem egészében, sem részleteiben a kölni dóm mögött.

A kölni városháza a dóm közvetlen szomszédságában fekszik, s egyike azoknak az elragadó, minden idők modorát és stílusát magán viselő pojáca-épületeknek, amilyeneket nagyon öreg városokban látni, ahol a szokások, hagyományok és törvények úgy alakultak ki egymásból a századok során, mint a város maga. Ezeknek a városoknak és épületeknek alakulását érdemes tanulmány tárgyává tenni. Nincsenek megszerkesztve, mert felhalmozódtak. fokozatosan növekedtek, nagyobbodtak, szeszélyesen. kitúrva a szomszédságukat: semmi sem alakult ki meghatározott s előre megszabott terv alapján; minden alkalomszerűen jött létre, ahogy éppen szükség volt rá.

Így a kölni városháza, melynek alighanem valami római pince az alapzata, 1250-ben még csak boltíves, komor, szigorú magánépület volt, mint a mai maison-aux-piliers-k. Később már tornyot kellett húzni rá a vészharang, a fegyverbe hívó harang miatt, az éji éli őr számára. S így a tizennegyedik században felépült a szép, egyidejűleg polgári és feudális jellegű torony. Miksa idejében a renaissance vidám szele remegtette meg a katedrálisok köveinek sűrű lombozatát, divatba jött a csín, a fényűzés, és a kölni tanácsurak érezték, hogy ideje kiöltöztetni városházáinkat: elhozatták Olaszországból a vén Michelangelo valamelyik építész-növendékét vagy Franciaországból az ifjú Jean Goujon valamelyik szobrász barátiát, s egy nagyszerű, diadalmas kaput faragtattak velük a tizenharmadik századbeli épület sötét homlokzatába. Pár évvel később sétányt akartak hivatalszobáik közelébe, mire egy bájos hátsó udvart építettek, boltíves fedett folyosókkal, amelyeket gazdagon faragott címerek és domborművek ékesítenek. Én még gyönyörködhettem bennük, két-három esztendő múlva azonban nyomuk sem lesz, mert elporladoznak. Végül V. Károly idejében megállapították, hogy kell egy nagyterem is az árverések, határozatkihirdetések és tanácsgyűlések céljaira, s ezért a főkapuval és az őrtoronnyal szemben válogatott terméskövekből építtettek egy cseréppel fedett, nemes arányú melléképületet. Ma a tizenharmadik századbeli főhajó, a tizennegyedik századbeli őrtorony, a főkapu és a hátsó udvar Miksa korából, V. Károly tanácsterme együtt vénülnek az időben, az események, hagyományok és emlékek terhe alatt, mint Köln városháza, eredeti és festői módon egymáshoz tömörülve és tapadva. Mellesleg mondva: akár mint műemléket nézem, akár mint a történelem megrögzítődését, egyaránt többre tartom, barátom, azoknál a hideg és halvány épületeknél - azokkal a másodkézből való ívhajlásokkal agyonterhelt homlokzatokkal, gyakori és kicsinyesen egyhangú díszítményekkel, amelyek szürkén ismétlik váltig magukat abbamaradt tetőzetükkel —, melyről hiányzanak a csipkézetek és a kürtők. Pedig ilyenné alakítják át közepes épületácsok Boccador elbűvölő mesterművét, szemben a mi derék párizsi városházánkkal! Furcsa szerzetek vagyunk: le hagyjuk rombolni a Trémouille-palotát, és ezt a nem tudom micsodát építtetjük a helyére! Eltűrjük, hogy bizonyos urak, akik építészeknek tartják és vallják magukat, alattomosan csökkentsék két-három lábbal, azaz a szó szoros értelmében eléktelenítsék Dominique Boccador bájosan felhágó tetőzetét, s helyébe - ó! - az általuk kitalált szörnyű, lapos padláshelyiségeket szerkesszék fel. Hát sohasem lesz máshogy? Bámuljuk Corneille-t, és hagyjuk, hogy Andrieux úr átdolgozza, korrigálja, simítgassa műveit? - Ej, gyerünk vissza Kölnbe.

Felmentem az őrtoronyba, s onnan a borús, fedett ég alatt, mely nem állt ellentétben az épületekkel és gondolataimmal, magam alatt láttam- a bámulatra méltó várost egész nagyságában.

A Rajna menti Kölnnek, mint Rouennak a Szajna, Anvers-nek az Escaut mellett, mint minden városnak, mely nehezen áthidalható széles folyó mentén fekszik, alakja olyan, mint a kifeszített íjé, melyben a folyó a húr.

A cseréptetők szorosan egymáshoz tapadnak, élükre állítva, mint a ketté hajtogatott kártyalapok, az utcák szűkek, az oromzatok csipkések. Egy kanyargó vöröses felépítmény és téglatöltés, mely minduntalan feltűnik a tetőzetek felett, szoros övként szorítja a várost a folyóhoz; ár mentén a Thürmchen, átellenében a pompás Bayenthurm, amelynek lőrései között egy márványpüspök áll és áldását hinti a Rajnára, a Thürmchentől a Bayenthurmig a város egy mérföldnyire nyújtja ki a folyó partjára homlokzat- és ablaksorát. A hosszú vonal közepe táján széles, kecsesen a vízre hajló hajóhíd szeli át az e helyen nagyon terjengős folyót, s a túlsó part hófehér háztömkelegét, Deutzot egybeköti Köln feketéllő épülettömbjeivel. Az épületeknek ebből a tömbjéből, a tetők, tornyocskák és világos ablakú manzárdok közepéből huszonhét templom különböző alakú tornya válik és emelkedik ki, köztük, a székesegyházat leszámítva, négy fenséges, különböző alakú román templom, amelyek méreteik és szépségük folytán maguk is székesegyházak lehetnének: északon Szent Márton, nyugaton Szent Géron, délen a Szent Apostolok, keleten a capitoliumi Szent Mária; apszisok, tornyok és harangépületek megannyi sötétlő, kerek tömege.

Ha az ember szétnéz a városban, megállapíthatja, mennyire él és nyüzsög; a hidat ellepik a gyalogjárók és a szekerek, a folyón bárkák úsznak, a parton árbocok feketéllenek. Az utcák forrnak, az ablakok beszélnek, a háztetők dalolnak. Itt-ott zöld falombok simulnak szelíden a sötét házak oldalához, és a tizenötödik századbeli vén kőpaloták kedvesen enyhítik virágfüzéres, gyümölcsös és terebélyes faragványú frízeikkel, amelyek között galambok lépkednek, a palatetős és cseréphomlokzatú házak monotóniáját.

A nagy várost, mely ipara révén a kereskedelem, fekvése révén a katonaság s a Rajna révén a hajózás központja, a szemhatárig termékeny, messze síkság veszi körül minden irányban, mely szelíden hajlik le a Rajnától többször is átszelve Hollandia irányába, míg északkelet felől az a hét történelmi domb, a legendáknak és hagyományoknak ama csodálatos fészke határolja, melynek Hóhegység a neve.

A kereskedő Hollandia és a költői Németország, mint az ember lelkének két nagy szemléleti formája, a pozitív és az ideális veszi körül Kölnt, az üzérkedés és álmodozás városát, a távolban.

Mikor lejöttem az őrtoronyból, megálltam az udvarban, a bájos renaissance kapu előtt. Diadalmas kapunak neveztem az imént, holott diadalkaput kellett volna mondanom, mert a kedves kompozíció második felső sora apró diadalívekből áll, amelyek úgy követik egymást, mint az árkádok; az egykorú feliratok szerint az első Caesarnak, a második Augustusnak, a harmadik Agrippának, Köln alapítójának (Colonia Agrippina), a negyedik Konstantinnak, a keresztény császárnak, az ötödik Justiniánusnak, a törvényhozó császárnak, a hatodik Miksának, az akkori császárnak dicsőségére. A homlokzatra három domborművet faragott a szobrászköltő, amely a három oroszlángyőzőt, Krotoni Milont, Kis Pipint és Dánielt ábrázolja. A dombormű egyik szélén Krotoni Milont faragta ki, aki testi erejével akarta megfékezni az oroszlánt, a másik szélén Dánielt, aki lelki erejével győzte meg őket, Dániel és Milon közé pedig - mint összekötő tagot, akiben volt az egyikből is, a másikból is - Kis Pipint helyezte, aki azzal a testi edzettséggel és erkölcsi erővel szállt szembe a vadállatokkal, ami a katonát jellemzi. A csupasz erő és a meztelen gondolat között a bátorság. Az atléta és a próféta között a hős.

Pipinnek kard van a kezében. Balkarját, amelyen átveti köpenyét, az oroszlán torkába dugja, a vadállat pedig tátott szájjal, karmait kimeresztve áll hátsó lábain abban a félelmetes helyzetben, amelyet a címertan kúszó oroszlánnak nevez. Pipin szembeszáll vele, harcol. Dániel mozdulatlan, kezei csüngenek s égnek emeli szemét; az oroszlánok gyengéden lábai elé borulnak. A lélek nem harcol, de diadalmaskodik. Krotoni Milon ki akarja szabadítani karjait a falombok közül, hol fennakadt, s az oroszlán felfalja. Arca az ügyefogyott és vak gőg vergődését mutatja, mely csak izmaiban és ökleinek erejében hisz. A nyers erőnek buknia kell. E három domborműnek nagy értelme van. Az utóbb említett félelmetes hatású. Ez a sötét költemény - talán a szobrász akaratán kívül - valami ijesztő és végzetes gondolatot fejez ki. A természet bosszút áll az emberen, a növényzet és az állat összetart, a tölgy segítségére siet az oroszlánnak.

Sajnos, az ívpillérek, domborművek, táblák, oszlopok, oszlopfejek, bordák, a szép kapu a maguk egészében restaurálva vannak; ragasztgatták, igazgatták és szánalmas módon tisztára meszelték őket.

Éppen el akartam hagyni a városházát, amikor egy inkább megöregedett, mint öreg, inkább kiélt, mint meggörnyedt, nyomorult külsejű és gőgös fellépésű ember ment át az udvaron. A házmester figyelmeztetett rá, aki felkísért a toronyba. Költő volt, aki pénzének kamatjait a vendégfogadóban fogyasztja s eposzokat ír. A neve egyébként teljesen ismeretlen. írt eposzokat Napóleon ellen, mondta kalauzom, aki nagyon tiszteli a költőt, az 1830-iki forradalom ellen, a romantikusok ellen, a franciák ellen, egy másik szép eposzában pedig felszólítja a kölni dóm jelenlegi építészét, hogy a templomot a párizsi Pantheon mintájára alakítsa át. Nem bánom, írjon eposzokat. De mért olyan piszkos? Életemben nem láttam elhanyagoltabb külsejű embert. Kötve hiszem, hogy Franciaországban találnánk hozzá hasonló epikus költőt.

Ellenben néhány pillanat múlva, mikor éppen valami szűk és homályos közön mentem végig, élénk tekintetű kis aggastyán ugrott ki egy borbélyüzletből és sietett lelkendezve felém. Monsieur! Monsieur! fous francais! Oh! les francais! Ran! plan! plan! ran! tan plan! la guerre á tout le mon de! Prafes! prafes! Napolion! n’est-ce pas? La guerre á toute l’Europe! Oh! Les francais! Pien praves! Monsieur! La paionnette au qui á tous ces priciens! Einne ponne quilpite gomme á Jena! Prafo les Francais! Ran! plan! plan!

Megvallom, a szónoklat tetszett nekem. Franciaországhoz nagy emlékek és nagy remények fűzik e nemzetet. Ez a Rajna-part szeret bennünket. Majdnem azt mondtam, vár ránk.

Este, mikor kigyúltak a csillagok, sétára indultam a folyó partjához, Kölnnel szemben. Előttem feküdt a város, amelynek megszámlálhatatlan csipkés oromzata és fekete harangja tisztán rajzolódott ki a halványan alakuló égboltozat előtt. Balról magasra nyúlt Szent Márton tornya két áttört tornyocskájával. A sötét apsziskatedrális majdnem velem szemben úgy meresztgette ezer apró tornyocskáját, mint egy roppant sün, mely a víz mellett gubbaszt, s a torony tetején a daru olyan volt, mint a farka, a sötét épülettömb alján kigyúló két gázláng pedig vérben forgó szemeinek tűnt fel. Mély csend volt, csak a víz suttogott halkan alattam, a hajóhídon néha dobbantott egy ló, s a távolban kovácsműhelyt láttam, melyben élesen csattogott a kalapács az üllőn. A város zaja nem ért el hozzám a Rajnán keresztül. Néhány ablak mögött bizonytalan fények gyúltak ki, a kovácsműhely izzó kohója pedig, csillogó fénypont, ragyogó sávot hintett a folyóra, mintha tűzforrása beleömlött volna a vízbe.

Ez a szép és komor látvány mélabús álmodozásba ringatott. A germán város eltűnt - gondoltam -, Agrippa városa eltűnt, Szent Engelbert városa még áll. De meddig áll? A templom, melyet Szent Kelén épített odaát, már ezer éve romladozik. A templom, melyet Anno érsek építtetett, romba fog dőlni. A várost felőröli a folyó. A gőzösök, amelyek partjait súrolják, mindennap elkoptatnak egy-egy ódon követ, egy-egy régi emléket, egy- egy szokást. Nem állhat egyetlen város sem büntetlenül Európa fő ütőere mentén. Köln ugyan fiatalabb, mint Trier és Soleure, földrészünk két legrégibb városa, mégis háromszor olyan gyorsan alakul és módosul a hevesen váltakozó eszmék következtében, melyek szakadatlanul elárasztják, amint Hallgatag Vilmos városaiból útnak indulnak Tell Vilmos hegyei felé, vagy viszont, és Mainzból a német, Strassburgból a francia eszméket plántálják Kölnbe. Úgy látszik, Köln fejlődésének negyedik szakaszába lép. Áthatja és elfárasztja a pozitivizmus és az utilitarizmus szelleme, hogy a mai barbárok nyelvével éljünk. Antik épületeinek labirintusában mindenütt felütik fejüket az újdonságok. Az új utcák széthasogatják házai gótikus tömkelegét, a „modern ízlés” felüti fejét, Rivoli utcai homlokzatokat épít, s boldog, hogy a boltosok bambán megcsodálják. Részeg rímelők Konrád városában a Soufflot utcai Pantheont óhajtanák felállítani. Az érseksírok tönkremennek abban a székesegyházban, amelyet ma nem a hit, hanem a hiúság épít tovább. A bársonyszoknyás, arany és ezüst pártás büszke parasztmenyecskéket nem látni. Párizsi grizettek sétálgatnak a parton. Láttam ma, hogy Szent Márton román kolostorát is bontogatják, egy-két napon belül elkészülnek, s kávéházat építenek a helyére. A hosszú, fehér házsorok, a thébai mártírok feudális és katolikus külvárosában, kellemetlenül emlékeztetnek Batignolles-ra. Omnibusz dübörög az ősrégi hajóhídon s hat souért Agrippinából Tuitiumba szállítja az embert. - Pusztulnak a régi városok!

AZ IBACH-HÁZRÓL

Hogyan jönnek, létre az okokból a következmények - A véletlen játékai - Egy kérdés Medici Máriával kapcsolatban - Nagy személyiség nagy dicsősége

Andernach

A dolgok talán tudják, mit tesznek, barátom. De annyi bizonyos, s ezt már mások is megmondták előttem, hogy az emberek nem tudják. Gyakran egybevetve a történelmet a természettel, s örökös szokásomhoz híven párhuzamot vonva azok között az események között, amelyekben Isten rejtőzik, és teremtett műve között, melyben megmutatja magát, hirtelen titkos ijedtség fogott el, s az volt az érzésem, hogy az erdő, tó, hegy, felhő mély dörgése, a virág, amint rábólint a mellette elhaladóra kis fejével, a pislákoló csillag a horizont ködében, a dünnyögő és dörmögő óceán, mely mintha mindig dorgálna valakit, rettenetesen tisztán lát, tele van fénnyel, értelemmel, s szánalmasan nézi a közöttük tévelygő embert a maga éjszakájában, a gőgös embert, akinek lefogja karját a tehetetlenség, a hiú embert, akinek a tudatlanság beköti a szemét. Hajlandó vagyok hinni, hogy a fa ismeri gyümölcsét. Az ember azonban semmi esetre sem tudja sorsát.

Az ember élete és értelme ki van szolgáltatva valami homályos, isteni mozgató erőnek, amelyet egyesek gondviselésnek, mások véletlennek neveznek, s amely mindent összekever, elvegyít és szétválaszt. Szétszedi a kerekeket a sötétben és napvilágra hozza az eredményt. Az ember azt hiszi, hogy tesz valamit, s egészen mást cselekszik. Urceu exit. A történelem tele van ezzel. Mikor Medici Katalin férje és Poitiers-i Diana kedvese átadja magát titokzatos ügyeinek, Philippe Duc mellett a szép piemonti leánnyal, nem csupán Angouléme Diana jön a világra Farnese Horatius számára, hanem ki fog békülni az a fia, aki III. Henrik lesz, azzal az unokaöccsével, akit IV. Henrik néven ismerünk. Mikor a nemours-i herceg le Reál nevű vasderesén levágtatott a Saint Chapelle lépcsőin, nemcsak ezt a veszedelmes játékot hozta divatba, hanem előkészítette a francia király halálát. 1559 július tizedikén, mikor Montgomery a Rue Saint Antoine-i bajvívópályán hatalmas vörös tollforgója alatt izzadva megmarkolta lándzsáját s megsarkantyúzta paripáját, hogy rárontson arra a szépen öltözött ficsúrra, akiért a hölgyek rajongtak, nem is sejtette, milyen csodálatos dolgok függenek tőle. Tündérvessző soha nem tett nagyobb csodákat, mint az a lándzsa. Montgomery egyetlen összecsapásban megöli II. Henriket, lerombolja a Tournelle palotát, felépíti a Piacé Royale-t, azaz megzavarja a sors komédiáját, kicseréli a szereplőket és megváltoztatja a díszleteket.

Mikor II. Károly angol király a worcesteri csata után elbújt egy tölgyfa odvában, azt hitte, hogy elbújt, semmi mást; pedig hát nem. Nevet adott egy csillagképnek, királyi tölgynek, s alkalmat adott Halleynak arra, hogy nevetségessé tegye Tychót. Mikor Maintenon asszony második férje visszavonta a nantes-i türelmi rendeletet, s amikor az 1688-iki parlament száműzte II. Jakabot, tulajdonképpen azt a különös almanzai ütközetet készítették elő, ahol ugyanazon a csatamezőn szemben állt egymással a francia hadsereg, Berwick marsall, egy angol, s az angol hadsereg Ruvigny, lord Galloway, egy francia vezénylete alatt. Ha XIII. Lajos nem halt volna meg 1643. május 14-én, sosem jutott volna eszébe az öreg Fontana grófnak, hogy öt napon belül megtámadja Rocroy-t, s egy huszonkét esztendős bátor hercegnek nem lett volna oly ragyogó május 19-ike, mint amelyen Enghien herceg nevét a Nagy Condé névvel cserélte fel. S a tényeknek ebben a tumultusában, mely összetorlódik a krónikások emlékezetében, hány különös visszhang, hány rendkívüli párhuzam, hány rettentő visszahatás van! 1664-ben, mikor sérelem érte Créqui herceg nagykövetet, XIV. Lajos száműzette a korzikaiakat Rómából, száznegyven évvel később Bonaparte Napóleon száműzte Franciaországból a Bourbonokat.

Mennyi árnyék! S milyen villámok cikáznak fel a homályból! 1612-ben, mikor a fiatal Montmorency Henri tizenhét éves volt, atyjának szolgáló nemesei között, akik hajlongva hozták a korsót és a mosdótálat, egy fiatal és félszeg apródot pillantott meg, a kis Laubespine Chateauneuföt. Hihette-e, hogy a tiszteletteljesen hajlongó apródból aldiakónus lesz, az aldiakónusból az állam pecsétőre, hogy a pecsétőr a toulouse-i parlament bizottságának elnöke lesz, s hogy húsz esztendő múlva ez az apród-aldiakónus-elnök alattomosan diszpenzációt kér a pápától, hogy lefejeztethesse őt, a fickó gazdáját, őt, II. Henriket, Montmorency hercegét, haditettei révén Franciaország marcaliját, Isten kegyelméből az ország főrendjét. Mikor Thou elnök irományai fölé hajolva javítgatta s csiszolgatta és gondosan másolta XI. Lajos 1477. december 22-én kelt rendeletét, ki közölhette volna az apával, hogy egy napon ugyanaz a rendelet lesz oka fia fővételének, s Laubardemont lesz a nyele s Richelieu a fejszéje?

S ebben a káoszban törvények vannak. A zűrzavar látszat, a rend a lényeg. Nagy időközökben ugyanazok az ijesztő tények, amelyeken már atyáink csodálkoztak, újra felmerülnek a történelem sötétjéből, mint az üstökös. Ugyanazok a csapdák, ugyanazok a bukások, ugyanazok az árulások, ugyanazok a hajótörések, ugyanazok a szirtek: a nevek változnak, az események ugyanazok. Néhány nappal 1814 végzetes húsvétja előtt a császár így szólhatott volna tizenhárom marsalljához: Ámen dico vobis, quia unus vestrum me traditurus est. - Caesar mindig fiául fogadta Brutust, I. Károly mindig megakadályozza Cromwelt, hogy Jamaikába költözzön, XVI. Lajos mindig megakadályozza Mirabeau-t, hogy hajóra szálljon és Indiába hajózzon; a kegyetlen királynékat mindig megbüntetik kegyetlen fiaik; a hálátlan királynőket mindig megbüntetik hálátlan fiaik; minden Agrippina megszüli Nérót, aki megöli; minden Medici Mária megszüli XIII. Lajost, aki száműzi.

Nem veszi észre, hogy magam is milyen furcsa gondolatmenetet követve jutok egyik dologtól a másikhoz s szinte akaratom ellenére ahhoz a két olasz nőhöz, két lányhoz, Köln két kísértetéhez, Agrippinához és Medici Máriához? Köln a boldogtalan anyakirálynők városa. Ezerhatszáz esztendő választja el őket egymástői - Germanicus leányát, Nero anyját és IV. Henrik feleségét, XIII. Lajos anyját; pedig mindkettőjüknek neve és emléke Kölnhöz fűződik. Mindketten özvegyek voltak - mert az árvalány özvegy —, egyiket a méreg, másikat a tőr tette özveggyé. Egyik Medici Mária, Kölnben halt meg, a másik, Agrippina, Kölnben született.

Felkerestem Kölnben azt a házat, amelyben Franciaországi Mária kilehelte lelkét. Egyesek Ibach-háznak, mások Jabach-háznak nevezik. Ahelyett, hogy elmondanám, mit láttam, inkább elmondom, hogy mit gondolok. Ne vegye rossz néven, barátom, hogy ezúttal nem adok pontos helyrajzot, bár szívesen teszem, mert nézetem szerint jellemző az emberre; külső tények adnak magyarázatot, s a gondolatok a külsőről a dolgok benseje felé terelnek. Ezúttal azonban nem teszem. Félek, hogy fárasztóm, örökös füzérjeimmel és pillérjeimmel.

Itt halt meg a bús királynő 1642. július fiarmadikán. Hatvannnyolc éves volt. Tizenegy éve száműzve Franciaországból. Végigbolyongta egész Európát, járt Flandriában, Angliában, s mindegyik államnak terhére volt. I. Károly Londonban rangjához illően bánt vele. A három esztendő alatt, amelyet ott töltött, a király napi száz sterlinget utaltatott ki neki. Nem szívesen említem, hogy később Párizsnak viszonoznia kellett azt a vendégszeretetet, amelyet London a francia királynő iránt tanúsított. Henriette-et, IV. Henrik leányát, I. Károly özvegyét valami padlásszobában helyezték el a Louvre-ban, ahol télen az egész napot ágyban kellett töltenie, mert nem tudott fűteni, s azt a pár aranyat leste, amit a koadjutora kölcsönözött néha neki. Anyja, IV. Henrik özvegye, körülbelül így fejezte be életét Kölnben - a legnagyobb nyomorban. A bíbornok-miniszter kérelmére I. Károly kiutasította Angliából. Bosszant az Eikon Baziliké királyian mélabús szerzőjének cselekedete. Nem tudom megérteni, hogy a férfi, aki királyi módon állta meg helyét Cromwellel szemben, miért nem maradt király, mikor Richelieu-vel volt dolga?