A mű eredeti címe: Petra Thorbrietz: Wir werden Europa erobern!

Antje Kunstmann Verlag, München, 2025

Copyright © Petra Thorbrietz

Alhambra-Press Kft., 2025

Fordították: Fodor Zsuzsa és Győri László

Szerkesztette: Pethő Tibor

Korrektor: Darvasi Linda

Tördelés: Tézli Zoltán

Borítókép: AI/Adobe Firefly

ISBN 978 615 6682 21 5

Készült a Magyar Hang kiadója, az Alhambra-Press Kft. gondozásában Budapesten.

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely, cikkbéli hivatkozást meghaladó részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

A mű fordítását a Goethe Intézet támogatta.

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

A kiadó előszava

1. Miért írok könyvet Magyarországról?

2. A kezdet: glasznoszty és az első látogatásom

3. Gulyáskommunizmus: politika helyett konyha

4. Pusztapóker: Magyarország mint a menekülők segítője

5. Rendszerváltás: Orbán első tabudöntése

6. A kezdet: a szoba a kertben

7. Piacgazdaság: megmaradt raktárkészletek és az átalakulást kísérő válságok

8. Róbert: az ember, aki megtervezte a harmadik világháborút

9. Az elszigetelt Magyarország: egy konferencia tanulságai

10. Taszár: Top Gun a pampán

11. Veszedelmes viszonyok: Oroszország és Kína

12. Erózió: a demokrácia lassúsága

13. Vétódiplomácia: pénzért befolyás?

14. Hátsó ajtó: aranyvízum kémeknek

15. Mafilm: bableves és krími pezsgő

16. Kultúra: kollektív hittételek

17. Átváltozás: az ártatlanságból a hatalomba

18. Fidesz first: mostantól hazudunk

19. Újságírók reménytelen helyzetben?

20. Vízi csaták a demokráciáért

21. Follow the money: a Nemzeti Együttműködés Rendszere

22. Kicsoda Orbán Viktor?

23. EU-s pénzek: ki vagy mi kap támogatást?

24. Identitás: a nyelv mint bástya

25. Soros – az örök zsidó

26. A zsidó szeretetotthon

27. A rezsim kollaboránsa: a német autóipar

28. A bilikék Trabant

29. Célkeresztben a külföldi vállalatok

30. „Orbánomics”: a hatalomátvétel ábécéje

31. Traumák és álmok

32. Oktatáspolitika: plebejusok és elitek

33. A jogalkalmazás mint üres szólam

34. Budapest: a másik Magyarország

35. A reménység: Magyar Péter

36. Semmi kétség – állítja G.

37. Európa: lázadás jobbról

38. Újragondolás – most!

Köszönetnyilvánítás

A kiadó előszava

Petra Thorbrietz író, újságíró hazánkról szóló könyve 2025-ben jelent meg a müncheni Kunstmann kiadó gondozásában. A szerző kiválóan ismeri Magyarországot, az itt lakók mentalitását, hiszen a nyolcvanas évek óta München és Bécs mellett részben Budapesten él. Végigkövethette tehát azokat a folyamatokat, amelyeket a nyolcvanas évek végétől napjainkig mi is átélhettünk.

A kötet alapkérdése, hogy Magyarország, amely egykor a demokratikus átalakulás, sőt az európai újraegyesítés mintaországa volt, miként alakulhatott át az elmúlt másfél évtizedben tekintélyuralmi rezsimmé. A leszűrt konzekvenciák egyik legfontosabbika, hogy Orbán Viktor az Európai Unió támogatása nélkül képtelen lett volna megalapozni, működtetni és tökéletesíteni a demokratikus jogállamot megsemmisítő, az EU-t bomlasztó, látványosan a putyini Oroszországhoz igazodó rendszert. A bőséges szubvenciók mellett a NER fenntartásában – hangsúlyozza Petra Thorbrietz – szerepet játszanak nemcsak a magyarok, de az orbáni hatalom alá betagozódó multinacionális vállalatok is. Magyarország példája világosan mutatja tehát, hogyan lehet a demokráciát egy országban látszólag demokratikus eszközökkel kiüresíteni és lebontani. A szerző szerint alapvető kérdés az is, hogy a veszélyt érzékelve miért nem lépett időben az unió? Mit mulasztott el Németország? Hogyan lehet megakadályozni az EU rendjét aláásó illiberális járvány terjedését?

A kötet nézőpontja a nyugati emberé, aki egészen más közegből érkezett hozzánk az államszocializmus végnapjaiban. Ezért is lehet különösen érdekes a magyar olvasónak, hiszen olyan összefüggésekre is felhívja a figyelmet, amelyekre mi, érintettségünk miatt esetleg fel sem figyelünk.

Mivel a könyv németeknek készült, akik érthető okokból többnyire nincsenek tisztában a magyarországi viszonyokkal, történelmünkkel, ezért a szerzőnek részletesen el kellett magyarázni számos általunk ismert eseményt és fordulatot. Ezeket a részeket, ha szükségesnek látszott, lerövidítettük, illetve kihagytuk mindazt, ami az idehaza élők számára evidenciaként hatna.

Petra Thorbrietz alaposan körbejárja az 1989–90-es rendszerváltozástól eltelt időszakot, és többek között személyes beszélgetések, feltáró anyagok segítségével részletesen elemzi az Orbán-rendszer 16 évét. A fejezetekben elmélyülve azok számára is átláthatóvá válik a NER szisztémája, akik nem napi követői a politikai-közéleti eseményeknek.

1. Miért írok könyvet Magyarországról?

ÚTMUTATÓ JOBBOLDALI POPULISTÁKNAK

Az első pillanatban beleszerettem Magyarországba. Abba az országba, amely több évtizeddel ezelőtt úgy nyílt ki előttem, mint egy könyv, amelynek akármikor részévé válhattam és a legnagyobb biztonsággal tűnhettem el benne. Hogy mi fogott meg Magyarországban? Talán a puszta felett röpködő pacsirták, a Duna nyugodt hömpölygése, a szecessziós épületek színes üvegablakai, a világháborús és az 1956-os harcok nyomait őrző pesti házfalak. A paprikás szalámis orgiák. A nyelv félreismerhetetlen ritmusa. A büszke és barátságos ország.

Végre visszatérünk Európába! – mondogatták a nyolcvanas évek végén, nem sokkal a rendszerváltás előtt. Magyarországnak minden oka megvolt a büszkeségre – kis nemzet létére szellemi nagyhatalomnak számított, a világszerte ismert mérnökök, írók és muzsikusok olyan országképet teremtettek, amely sikeresen ellensúlyozta a diktatúra sötét évei keltette bizonytalanságot. Ráadásul Magyarország lebontotta a kerítést az osztrák határon. Az idősebbek elővették németnyelv-tudásukat, és várták a szocialista rendszertől való megszabadulást. Épp úgy, mint a fiatalok.

Napjainkban, kerek harmincöt év elteltével Magyarország ismét történelmet ír, csak éppen egészen másmilyet. Az alig 9,5 milliós kis ország hosszú utat megtéve eljutott oda, hogy képes lenne szétverni az Európai Uniót. „Nem lépünk ki az EU-ból, hanem elfoglaljuk!” – ígérte többször is Orbán Viktor, aki szinte folyamatos kétharmados parlamenti többséggel a háta mögött az EU egyik tagállamát a világ szeme láttára az európai eszme legfontosabb alapértékeit megcsúfoló autokráciává alakította át. A nyíltan illiberális rendszert sokáig nagyrészt az uniós pénzekből finanszírozták, ám a forrásoknak elenyésző része jutott el a magyar lakossághoz. Ugyanakkor a választási törvényt időközben többször módosították, amelynek az a következménye, hogy minden ellenzéki párt hatalmas hátrányból indul a négyévente esedékes voksoláson. Orbán 2034-ig szeretne kormányozni, ezért igyekszik biztosítani, hogy lehetetlen legyen leváltani a kormányt.

Külpolitikájában a magyar miniszterelnök rendre megkerüli az EU és a NATO konszenzusos döntési elvét – együttműködés helyett pedig zsarol. Jó viszonyt ápol olyan hatalmakkal, mint Oroszország és Kína, emellett bad guyként, rosszfiúként elszigetelődve sikerült a semmiből létrehoznia egy jobboldali populista frakciót is az Európai Parlamentben. A frakció tizenkét EU-ország összesen nyolcvannégy képviselőjével rövid idő alatt a harmadik legerősebb parlamenti csoporttá vált.

Orbán Viktor sokáig az orránál fogva vezette az EU-t. Hosszú időbe telt, mire az Európai Bizottság végre rászánta magát, hogy a pénzügyi támogatásnak legalább egy részét visszatartsa. Nyilván nem könnyű demokratikus eszközökkel kordában tartani egy illiberális államot. Persze az EU is bonyolult képződmény, sokféle összefonódással és csoportérdekkel. Képviselői nem egy esetben szemet hunytak a magyar kormányzati politika lépései fölött, és inkább a gazdasági érdekeket helyezték előtérbe a civil társadaloméval szemben. A nyíltan az EU ellen fellépő Magyarországnak még mindig van hatalma az unión belül. Éppen ettől válik érdekessé az unió ellenségeinek szemében.

Magyarország az illiberális erők példaképe és szent helye lett. Az Orbán-rendszer mágnesként vonzza a jobboldali és szélsőjobboldali politikuszarándokokat: Geert Wilders, Robert Fico, Nigel Farage, Steve Bannon, Herbert Kickl, Marine Le Pen vagy Aleksandar Vučić Budapesten akarja megtanulni, hogyan lehet saját eszközeivel kijátszani a demokráciát, és formálissá tenni a jogállam működését.

Orbán Viktor nem csak egy kis ország nagyravágyó kormányfője, aki imád a nagyhatalmak potentátjaival fényképezkedni. Aki mindössze erre szűkíti Orbán-képét, az figyelmen kívül hagyja, hogy a magyar miniszterelnök több mint tizenöt éve szövögeti az egész világra kiterjedő jobboldali nacionalista hálózatát, amelyben a legkülönbözőbb diktátorok vettek és vesznek részt – például Jair Bolsonaro, Brazília azóta megbukott és börtönbe került államfője, vagy Mihail Kavelasvili, a választási manipulációk ellenére Grúzia/Georgia máig aktív elnöke. Magyarország politikai menedéket nyújt olyan politikusoknak, mint Nikola Gruevszki (Észak-Macedónia hatalommal való visszaélésért elítélt volt miniszterelnöke), vagy Marcin Romanowski volt lengyel igazságügyminiszter-helyettes, akit az Interpol hűtlen kezelésért köröz.

Orbán és Trump jó viszonya közismert. A két politikust a magyar miniszterelnök szerint többek között az köti össze, hogy olykor mindketten konfliktusban állnak az igazságszolgáltatással, ám nem csak ebben a kérdésben van közöttük egyetértés. Orbán tanácsadói már régóta részt vesznek a szélsőjobboldali republikánusok politikaelméleti vállalkozásában, a Project 2025-ben, amelynek egyes teoretikusai jelentősen korlátoznák a hatalmi ágak szétválasztását, hogy még nagyobb hatalomhoz segítsék hozzá az amerikai elnököt.

RETÚRJEGY EURÓPÁBA

Orbán Viktor saját bevallása szerint szerény körülmények között, mindenfajta kultúra nélkül nőtt fel. A fociedzések közben tanulta meg, hogyan kell győzni; később Soros György segítségével Oxfordban hallgathatott jogfilozófiát. Idővel Helmut Kohl és Otto Graf Lambsdorff támogatásával mind a futballt, mind a jogfilozófiát felcserélte a politikára, amelyben jól hasznosítja taktikai képességeit és a célirányos jogászlogikát. Mindez vadászösztönnel párosulva az évszázad egyik legjobb képességű politikusává tette. Eszes, karizmatikus és gátlástalan, ha éppen oldalt kell váltania. Liberálisból illiberális lett, Soros-ösztöndíjasból Soros vádlója, ateistából református, forradalmárból autokrata.

Az Európai Bizottság és a magyar kormány közötti vitában hivatalosan két fő téma játszik szerepet: az EU-s pénzek felhasználásának átláthatósága, valamint az úgynevezett rule of law – az a kérdés, hogy vajon Magyarország, ha a bíróságok függetlenségét, a szabad sajtó és a kisebbségi jogok kérdését vizsgáljuk – jogállamnak tekinthető-e még.

Közben a háttérben nagyobb erőterek hatnak az ország politikájára: a meglévő szövetségi rendszer mellett Kína, Oroszország és a trumpi Egyesült Államok. Az az irány, amerre Magyarország elindult – írja aggódva a londoni Times –, súlyosabb következményekkel fog járni, mint a brexit, mert Orbán nem viszi ki országát a közösségből, hanem azt belülről veri szét.

Az EU bénultan figyeli Orbán Viktor illiberális politikáját, amely tökéletesen a maga javára használja ki az uniós rendszer gyengeségeit – a bürokrácia és a demokratikus kontroll lassúságát, az európai politika és a politikai bázis közötti viszony bizonytalanságait, és persze az EU politikai porondján tapasztalható álszentséget: Orbán Strasbourgban még a Tanács soros elnökeként kénytelen volt végighallgatni Ursula von der Leyen ellene irányuló, hosszúra nyúlt „lelki fröccsét”. Alig egy hónappal később a budapesti EU-csúcstalálkozón viszont az egész uniós politikai elit szó nélkül hagyta, hogy Orbán hülyét csináljon belőle. A Bizottság elnök asszonya pedig ismét „my dear Viktor”-nak szólította.

Hogy a magyar társadalom milyen mélyen megosztott, azt magam is tapasztalom, amikor például nyugat-európai lévén hirtelen rám sütik, hogy „háborúpárti” vagyok. Igaz, többé-kevésbé mindenki annak számít a kormánypárti propagandában, aki nem a Vlagyimir Putyin diktálta feltételek melletti Európában akar élni. Ennek a politikai iránynak az a következménye, hogy számos országgal megromlott a viszony, így azzal a Németországgal is, amelyet sok száz éve szoros barátság fűz Magyarországhoz.

Joggal merülhet fel a kérdés Nyugaton, hogy kik támogatják Orbánt. 2022-ben 3,06 millió magyar szavazott rá és a Fideszre, kevesebb, mint a bel- és külföldön szavazásra jogosult 8,2 millió polgár fele. Igaz, az urnákhoz járulók többsége őt támogatta. Mindez viszont nem mondható el a korábbi, a 2018-as és a 2014-es választásokról, akkor az ellenzéknek több voks jutott. Mégis, a Fideszt segítő új választási törvény következtében Orbán Viktornak mindkét alkalommal sikerült kétharmadot szereznie.

Ismétlem, ehhez még csak nyílt választási csalásra sem volt szükség. Orbánnak és csapatának a látszólagos legitimitás fontos hivatkozási alapja, amelyet számos jogi és egyéb trükkel támasztanak alá. Az ellenzéki médiumokat nem tiltják be, csak a frekvenciákat osztják el másképp, netán a tulajdonost cserélik le – teljesen jogszerűen. A hirdetők nem akarnak kellemetlenséget, kerülik a független sajtót, amely minden forintra rá van utalva. A bírókat nem váltják le, de korengedménnyel nyugdíjba vonulhatnak. A tiltakozások, tüntetések nagy részéről Magyar Péter feltűnéséig a kormányzat nemigen vett tudomást. Ha valamelyik mégis a nemzetközi figyelem középpontjába került – mint például a Színház- és Filmművészeti Egyetem esetében –, közegészségügyi okot kerestek a betiltására. A jogkorlátozó veszélyhelyzetet eleinte a coviddal, ma már a háborús helyzettel indokolják. Tény az is, hogy Magyar Péter fellépését követően a NER bizonytalanabbá vált. A 2025. júniusi Pride-felvonuláson – amelynek betiltását a miniszterelnök maga jelentette be évértékelő beszédében – több mint 300 ezren vettek részt Budapesten, ami jelezte a kormányzat tényleges hatalmának gyengülését.

1998-ban, amikor Orbán Viktor először lett Magyarország miniszterelnöke, Sabine Rosenbladt kolléganőmmel mi voltunk az első külföldi újságírók, akik terjedelmes interjút készíthettünk vele. Emlékszem, mennyire imponált, hogy egy pillanatig sem mutatott semmilyen személyes érzelmet. Udvarias volt, tartózkodó, akkoriban még karcsú, jóképű, és kijelentéseit tekintve igencsak kiegyensúlyozott. Semmi sem utalt arra, hogy milyen irányba fog menni, pedig a háttérben már a Fidesz hatalmi bázisának kiépítésén munkálkodott.

Négy évvel később, amikor elveszítette a választásokat, Orbán megmutatta, mi lakozik benne. „A haza nem lehet ellenzékben”, közölte dacosan – ami nem kevesebbet jelentett, mint hogy rajta és pártján kívül másnak nincs erkölcsi joga az ország vezetésére. Amikor aztán 2010-ben visszatért a hatalomba, meghirdette a „Nemzeti hitvallás”-t; ettől fogva a demokrácia első húsz éve is „szellemi válságnak” minősült – Orbán kétharmados győzelme ellenben forradalomnak. Az új médiatörvény, amely miatt az EU csak fél szívvel tiltakozott, az első jelentős lépés volt a gazdaság és a társadalom átalakításának útján.

A józan gondolkodású magyarok felhívják a figyelmet a rendszer fennmaradásának legfontosabb okaira. Győrffy Dóra közgazdász, az egykori magasugró például arra, hogy Orbánt az EU valósággal elárasztotta pénzzel, s ebből tudta finanszírozni a NER működését. Orbán Viktor útját az illiberális demokráciához a német autóipar kövezte ki, állítja Szelényi Zsuzsanna, hozzátéve, hogy az egykori szövetségi kancellár, Angela Merkel a német autóipar miatt tartotta bent a Fideszt olyan sokáig az Európai Néppártban. A következmény pedig, hogy az unió közreműködésével megszületett a maffiaállam, élén – Magyar Bálint szavait idézve – a keresztapával, aki a hozzá hű embereket védi és jutalmazza, és cserébe ezek az emberek biztosítják a rendszer fennmaradását.

Érdemes egy pillantást vetni a másik oldal ezzel kapcsolatos érveire is. „Inkább Mészáros, mint egy külföldi”, kommentálja például magyar menyem édesapja, Feri, a sokak által strómannak tartott vidéki gázszerelő mesébe illő felemelkedését.

SZIRUP A FEJEKBEN

Mi történt ezzel az egykor legendás vendégszeretetéről és hagyományos udvariasságáról híres országgal, amely nemrég még „vissza akart térni Európába”? Éveken át a magyar alföldi pusztán mulattunk a világ minden tájáról érkező barátainkkal, a nyelvek tarka kavalkádjában, bográcsgulyással, zenészekkel és szilaj csárdással, eperfán függő lampionokkal. „Mikor megyünk legközelebb?!” – nógattak a barátaink. És János, a férjem büszke volt, hogy megmutathatja nekik az országot, immár a szocializmus béklyói nélkül. De ma már senki sem kérdezi, mikor megyünk. A tanya, ahol a bulikat tartottuk, elárvult.

Nagyon fáj látnom, ahogy a Nyugat-ellenes propaganda, bármilyen abszurd is, mint valami nyúlós szirup, lassan beszivárog a fejekbe. Ugyanazokat a féligazságokat és álhíreket terjesztik országszerte, minden kezükben lévő médián keresztül.

Orbán Viktor már korán kiadta a jelszót, hogy „az ellenféllel nem állunk szóba”. A kritikus újságírókat sokszor meg sem hívják a kormány sajtótájékoztatóira. Ha kérdezhetnek is, valódi választ általában nem kapnak. A jobboldali demagógiára ugyanakkor sajnos nemegyszer a baloldali demagógia a válasz. Legalább a kommunista időszakban élt nemzedékeknek meg kellett volna tanulniuk, mit jelent és mire képes a propaganda. De a közösségi média korában az ember inkább elbújik a saját buborékjában – gondolkodás helyett inkább hisz. Az utolsó néhány talpon maradt, független sajtóterméket, amely még bátran küzd a demokráciáért, a széles körű felhatalmazással rendelkező Szuverenitásvédelmi Hivatal fenyegeti. A 2023-as, úgynevezett szuverenitásvédelmi törvény pedig a választásokon külföldi támogatást elfogadókat börtönbüntetéssel próbálná jobb belátásra bírni. Két évvel később, 2025 májusában külföldi pályázati pénzek elfogadására hivatkozva azt is megkísérelték, hogy ellehetetlenítsék a kormánytól független sajtót – a jogszabálytervezetet a Fidesz végül visszavonta.

Megdöbbentő volt, amikor 2024 végén a magyar kormány egymilliárd eurót veszni hagyott. Nem sikerült teljesítenie a megkövetelt jogállami reformokat, lejárt a határidő, ameddig le lehetett volna hívni a pénzt. Korábban Magyarország minden követ megmozgatott volna, hogy elindítson egy „reformocskát”, csak hogy a pénznek legalább egy részéhez hozzáférjen. Úgy tűnik, Orbán Viktor már a látszatra sem ad. Egyre leplezetlenebbül lép fel az EU ellen. Donald Trump „kijáró embereként” pedig sajnos Európa mérsékelt erői között is találhat kompromisszumkész partnereket, akik nem akarnak kimaradni a dealből.

Mostanra a napnál világosabban kiderült, hogy az EU-s pénzek nélkül szinte semmi sem működik az országban – az oktatásügy romokban, az egészségügy összeomlóban, a pályaudvarok összeroskadnak, a vonatok kisiklanak, nincs elég lakás. Az Orbán-kormány gazdaggá tette a saját elitjét, de a „nemzetbe”, amelyről annyit beszél, semmit sem fektetett be.

Amikor aztán 2024 elején kitört a pedofilbotrány, a politikai helyzet alapvetően megváltozott. Tizenöt év óta először van az ellenzéknek olyan vezetője, aki elődeivel ellentétben nem egyezkedik a hatalommal, hanem a maga útját járja. A közvélemény-kutatások jó esélyt adnak arra, hogy megelőzi a Fideszt, de ez még messze nem azt jelenti, hogy a manipulált magyar választási rendszerben tényleg győzhet. Az Orbán-rendszer mindent be fog vetni, hogy megállítsa – rágalmazással, álhírekkel, kamupártokkal, a választási törvény újbóli módosításával – ez utóbbi Budapest esetében meg is történt. Lehet, hogy ezt a rendszert már nem lehet anélkül megváltoztatni, hogy a tömegek az utcára ne vonulnának; egy „magyar Majdan” nélkül, mondják a politikai élet ismerői.

Hogy az európai demokráciát komoly veszély fenyegeti-e, azt azon lehet majd lemérni, hogy a tagállamok milyen úton-módon tudják támogatni a magyar demokratikus ellenállást. A Bizottság például átmenetileg blokkolhatta volna Magyarország vitatott 2023-as szuverenitásvédelmi törvényét ahelyett, hogy az Európai Bíróság ítéletére várna. Azoknak az elkötelezett tudósoknak, független újságíróknak, bátor képviselőknek, környezetvédőknek, akik szembeszállnak az Orbán-rendszerrel, szükségük van az európai társadalmak támogatására, fokozott figyelmére, szolidaritására, és annak elismerésére, hogy létezik egy másik, demokratikus Magyarország is. Magyar családomnak szüksége van erre a reményre, már csak a gyermekeik miatt is, akik sok kortársukkal ellentétben nem akarnak emigrálni.

Mert Magyarország még mindig csodálatos ország, ahol olyan emberek laknak, akik úgy tudnak mulatni, ahogy egyetlen más nép sem képes, akik szentként tisztelik költőiket, és nem akarnak a Balaton nélkül élni. Csodálatos érzés volt, amikor lehullott a vasfüggöny, amikor szabadon át lehetett menni a határon. Amikor Jánossal összeházasodhattunk anélkül, hogy órákig, napokig kellett volna várnunk valamelyik követségen a vízumra, amelyről sosem tudhattuk egészen biztosan, megkapjuk-e. Csodálatos érzés volt, ahogy Európa kitágult, és a Kelet megnyílt, a maga egészen új világával. Amikor Magyarország visszatért Európába.

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License