Kácsor Zsolt

Pokoljárás
Bipoláriában

Egy mániás depressziós
feljegyzései

— részlet —

KALLIGRAM

A regényben valós önéletrajzi eseményeket dolgoztam föl.
Néhány valóságos alakot nem a saját nevén szerepeltetek.
(KZS)

© Kácsor Zsolt, 2023
ISBN 978 963 468 408 4

Az én sarlóm az én kertem
Az én bolygóm az én lelkem
Az én az én az én az énképem
Összevarrom és széttépem

(Quimby: Egónia – részlet)

„Lásd, elétek helyezek a mai
napon áldást és átkot.”

(Mózes 5. könyve – részlet)

I. RÉSZ

1. fejezet

1. VLSG

Odakinn most alkonyul, de bennem az éjszaka már egy hete tart: idebenn még mindig nem jött föl a Nap, talán soha nem is bukkan már elő, ezért az éjjeliszekrényemre, amely valójában éjjel-nappali szekrény, gondosan kikészítettem a gyógyszereket, a kötelet meg a kést. Ez még akkor volt, mielőtt lefeküdtem, és volt erőm elvonszolni magamat a konyháig. Napok óta mozdulatlanul fekszem az ágyban, és igyekszem nem arra gondolni, hogy az az én hever itt, aki nem akar én lenni. Ha megmoccanok, megfájdul bennem az üresség. Héberül az én szó azt jelenti, hogy nincs, és ha majd fölkelek, ezt le fogom jegyzetelni, de most nincs rá erőm, hogy az ágy mellé kikészített papírt magam elé húzzam, s ráírjam: én=nincs.

Nem tudom elképzelni, hogy bármit is leírjak magammal kapcsolatban, mert a magamság rám vonatkoztatva értelmezhetetlen: az elme elmerült saját magában, a tudattal pedig útközben nem találkozott össze. Ha magamra gondolok, nem látok senkit, mert nincs arcom. Üres papírlap van a helyén. Nyugtalanító érzés, hogy bárki ráfirkálhat. A fizikai test körvonalai elmosódtak, a testemnek mintha nem volna kontúrja, emiatt a birtokos ragot a testemre vonatkozóan teljes egészében indokolatlannak érezném, mármint, ha bármit is képes volnék érzékelni az ürességen kívül, ami odabenn észrevétlenül és folyamatosan tágul, akár odakinn a világmindenség. Karnyújtásnyira mellettem altatók, antidepresszánsok, nyugtatók vannak felhalmozva halálos dózisban, plusz a kötél, plusz a kés, ami egyébként fölösleges, mert, ha ennyi gyógyszert bevesz az ember, arra már nem lesz ideje, hogy felkösse magát vagy az ereit elnyiszálja. Tapasztalatból tudom, mármint annak az énnek a tapasztalataiból, akivel kénytelen vagyok azonosítani azt a szót, hogy magam. Az ablakok napok óta csukva, a redőnyök lehúzva, a sötétítőfüggönyök leengedve, s még így is elhatol a dobhártyámig a körút lüktető zaja. A forgalom csak éjjel egy óra és hajnal négy között szokott elcsendesülni pár órára, s napközben, amikor elviselhetetlen a külvilág dübörgése, egy svéd ipari fülvédőt szoktam a fejemre húzni: Husqvarna – Made in Sweden. Megnyugtató márkajelzés. Szeretném, ha ebben a fülvédőben temetnének el, nem akarom hallani a rögöket, de ez sajnos lehetetlen kérés, mert a koporsóba majd csak ezt a szánalmas testet teszik bele, fehér halotti ruhába öltöztetve.

Olyan csönd van bennem, hogy meghallom, hogyan ritkul odabent a csont, amit az enyémnek mondok. Foszladozik és mállik a koponya anyaga, majd a levált darabok bekerülnek a véráramba, ezt hallom meg, a keringés ütemes dobolását. De mintha nem is az én vérem volna, amit odabent egyhangúan keringet ez az idegen emberi test. Ha a testet sz-szel mondom, akkor teszt lesz belőle. Emberi teszt. Ezt a kifejezést szimbolikusnak érzem. Mintha az alaktalan ősvilági anyag az emberrel tesztelné magát, azt akarja megtudni általa, hogy miként jönnek létre a szervetlen anyagból az emberi agy termékei. Ha lesz erőm, majd kinyúlok az ágyból a tollért és a papírért, és ezt fölírom magamnak. De nem most. Most nem tudok mozogni, holott egyetlen sejtem sincs, amelyik ne volna mozgásban, még a csontom is mozog, igazából folyamatosan ritkul: feloldódik a vérben és a vesében. A csontozatomat ki fogom vizelni magamból, de meg is érdemlem, egy lelkileg gyönge senki vagyok, akinek nincsen tartása.

Alkonyodik, lassan eljön az idő, amikor be kell vennem a szokásos esti gyógyszereimet, és ez a feladat enyhe érdeklődést támaszt bennem a külvilág raktárai iránt.

Az ágyból, ahol napok óta fekszem, ezt a világot hatalmas konténerraktárnak látom.

Az életem egyforma méretű és egyforma színű konténerekből áll. Az egyik konténerre azt írta a tudatom, hogy munka; a másikra azt, hogy család; a harmadikra azt, hogy irodalom; a negyedikre azt, hogy halál; az ötödikre azt, hogy szerelem; a hatodikra azt, hogy Franciaország; a hetedikre azt, hogy én magam. Az a közös ezekben a konténerekben, hogy mindegyik le van zárva előlem, mindegyik idegen, hideg és néma. Mintha egy elhagyott kikötőben bolyonganék éjjel, rajtam kívül senki sincs a partra kipakolt konténerek között, és nincsen bejárásom sehová, egyedül vagyok, a világmindenséget raktározó konténerek pedig lassú mozgásban vannak, hol egymás felé araszolnak, hol széttartanak, de ha összecsúsznak, tudom, agyonnyomnak, s kiszorítják belőlem a szuszt. A szusz szó héberül azt jelenti, hogy ló, egészen pontosan: csődör. A kanca héberül szusza. Ha lesz erőm kinyúlni az ágyból a jegyzetfüzetemért, akkor ezt le fogom jegyzetelni, ki tudja, mire lesz még jó. A jegyzetfüzetem éppen olyan üres, mint az arcom, pontosabban: az a fehér papírlap, amely az arcom helyét elfoglalta. Bárhová megyek, nem ismernek meg – de hát hová is mehetnék? Nem akarok menni sehová, nem akarok érzékelni, sem érezni, sem gondolni, sem fájni. Nem akarok lenni, nem akarok akarni. Feküdni sem akarok, de valahová le kell rakni ezt a testet, amelyben tartózkodni kénytelen vagyok. Napok óta nem ettem, de nem vagyok éhes, nincs étvágyam, és amikor sóhajtok, az üres, elkínzott gyomor kissé kellemetlen szaga tör elő a számból, igen, igen, az vagyok én legbelül: az a kis kellemetlenség.

Egy hete voltam az utcán utoljára.

Már nem voltam jól, de még képes voltam kimenni a bőrömnél kezdődő világegyetembe és viszonylag egyenes tartással járni-kelni benne. A járás különösen problematikus tevékenység, egyrészt mert energiaigényes, másrészt olyannyira abszurd, hogy emiatt folyton abba kell hagyni, meg kell szakítani, le kell állni vele; hiszen amikor lélekben magamon kívül vagyok, a városban nem embereket látok magam körül, hanem emberi bőrbe kötözött, bűzölgő bélcsomagokat, amelyekből alul csontos ízületekkel tagolt végtagok nyúlnak ki. Amikor az utcán járva azt észlelem, hogy emberi bőrbe kötözött, bűzölgő bélcsomag vagyok, amelyből alul csontos ízületekkel tagolt végtagok nyúlnak ki, már tudom, hogy hamarosan fel kell készülnöm arra a periódusra, amikor csak feküdni fogok az elsötétített szobában, és önsajnálat nélkül igyekszem nem gondolni arra, hogy mi vagyok valójában: egy senki.

De egy hete még ki tudtam menni.

Találkozóm volt két íróval (Cs. Sz. A. és K. I.) munkaügyben, a találkozást már hetek óta halasztottam, folyton lemondtam, mert amikor arra gondoltam, hogy rám fognak nézni, és meglátják, hogy csak egy üres papírlap van az arcom helyén, akkor kiröhögnek. A Kálvin téren ültünk be a Fecske teraszára, s habár sörözésre készültünk, végül csak ásványvizet kértem, azt is csak azért, hogy ne maradjon az asztal üresen előttem, legyen mibe belekapaszkodni. Cs-nek pár nappal korábban jött ki az új regénye, őszintén gratuláltam neki, de a hangom nem az enyém volt, az arcom nem az enyém volt, úgy éreztem, kiürített üvegszekrény vagyok, amibe bárki beleláthat. Átlátszó mivoltom miatt elborított a szégyen. Úgy éreztem, hogy a két író, akik között ültem, az üres üvegszekrény polcait nézi, és azon a semmin, amit lát, magában röhög. Ráadásul meg voltam győződve róla, hogy K. I. titkosügynök, és mindent jelent. Gyanús, hogy jó ember. Elhalmozott a kihízott zakóival, gyanús. A nők is gyanúsak, akikkel dolgom volt. Eddig két szerelmemről derítettem ki, hogy valójában ügynökök voltak: az egyik a CIA-nak dolgozott, a másik a Fidesznek. Megvádoltam őket négyszemközt, de tagadtak. Mindketten kirúgtak, de nem emiatt.

Onnét szoktam tudni, hogy kezdek jobban lenni, amikor eltűnnek a környezetemből a megfigyelők, egészen addig azonban trükköket kell alkalmazni ellenük. Az előre megbeszélt találkozót az utolsó pillanatban átszervezed egy másik helyre, magyarul: nem adsz a megfigyelőknek időt arra, hogy felkészüljenek. Közlöd az ügynökökkel, hogy nem a Kálvin téri Fecskében vagy, hanem a Három Hollóban, jöjjenek inkább oda. Amikor megérkeznek, kivered a hisztit, hogy pont most nem jó a sör, pedig máskor milyen jó, el kell innen menni gyorsan máshová. Ha a rám állított ügynököknek improvizálniuk kell, akkor hibáznak. És ha hibáznak, akkor lebuknak. Méz, méz, idenézz, gyerekfejben gyerekész, gyerekészben gondolat, a halálnak foglya vagy.

Nem tudom, hogy ez a két író kiknek dolgozik. A Moszadnak biztos nem. Mindenesetre nagyon tudni akarnak valamit, a szemükön át beleláttam az agyukba, láttam, ahogy fészkelődtek bennük a kérdések. Cs. úgy tett, mint aki megszánt, de tudtam, hogy hazudik, talán azért van velem jóban, hogy ne írjak róla rosszat, de elszámította magát, mert nem tudnék róla rosszat írni, hiszen nagyon jó író és nagyon kedvelem. Miért kedvel? Lehet, hogy nem is kedvel, csak úgy tesz. Láttam, hogy K. I. és Cs. Sz. A. titokban összenéztek és röhögtek rajtam. Azt sutyorászták a hátam mögött, hogy ez a pojáca csak megjátssza magát. A pojáca ebben a szereposztásban én vagyok. Valamit magyaráztam nekik a héber nyelvről, amihez amúgy nem értek, de gyakran úgy teszek, mintha értenék. Gyöknyelv. A héberben egy szó csak néhány mássalhangzóból áll, emiatt ugyanaz a betűalakzat mást és mást jelent attól függően, hogy milyen magánhangzókat olvasunk bele. Ha a magyar is gyöknyelv volna, akkor a VLSG betűk azt a szót adnák ki, hogy VALÓSÁG. Ami más olvasatban egyenlő azzal a szóval, hogy VÁLSÁG. A valóság tehát válságban van, ó, micsoda gondolat, ebből társaságban messzemenő következtetéseket tudnék levonni pörgős szakaszomban, milyen szégyentelenség ez, az ember mindent megtesz érte, hogy mások szemében érdekesebbnek tűnjék. Nem tudtam az írók szemébe nézni, mert az emberi szemek olyanok voltak, mint a pengék: halálosan élesek és kibírhatatlanul fénylők. Éreztem a tekintetüket magamon. Az írók röhögtek valamin. Tudtam, hogy kiröhögtek. Kacagj te is velük, bajazzo. Nem tudták, hogy nálam volt a késem, a jó kis Kershaw kés, amit beleírtam az egyik könyvembe, a Cigány Mózesbe, gondolom, az olvasók szokás szerint azt hitték, hogy fikció, pedig nem volt az, ez a Kershaw kés mindig nálam van. Ha kell, embert is ölök. A magam védelmében mondom, hogy ezt József Attila írta, és ő meg is tette, József Attila embert ölt, megölte azt az embert, aki ő volt. Mindegy amúgy, hogy az olvasók mit gondolnak, ők is be vannak zárva egy konténerbe, ahonnét szivárog a csönd.

Nálam van a késem, meg tudom védeni magamat, a kérdés az, hogy akarom-e. Az is mindegy, hogy az írók mit gondoltak. Le van szarva, még a szar is le van szarva – ez Pierre bácsi mondása volt, akiről A harminckét bolond című könyvemet írtam, de nem mertem neki megmutatni, mert Pierre bácsi igazából hülyének nézett. Egy akaratgyönge senkinek tartott, aki nincs felkészülve az életre. Amikor Marseille-ben együtt laktunk, ezt a véleményét számtalanszor elmondta nekem. Egyszer hajnal kettőkor vágtam rá az ajtót, elmentem hazulról, ki az éjszakába, pedig a marseille-i éjszakától rettegtem. Itthon mindig előadtam a nagy marseille-i csávót, de ott igazából rettegtem, és nemcsak Pierre bácsitól, akinek egyébként igaza volt. Én egy akaratgyenge senki vagyok, aki nincs felkészülve még saját magára sem, nemhogy a valóságra.

Az íróknak is igazuk volt abban, hogy kiröhögtek. Cs. Sz. A. és K. I. szerint vélhetően tehetségtelen pojáca vagyok, aki megjátssza magát, igazuk van, mindenkinek igaza van, sőt, még nekem is igazam van, és éppen ez az, amitől a kettős életem olyannyira elviselhetetlen… … …

Tartalom

I. RÉSZ

1. fejezet

1. VLSG

2. fejezet

1. MGLLK

2. SZLGLT

3. fejezet

1. RMLM

2. BRTK

3. PRZ

4. fejezet

1. LKT

2. RS

3. SZNT

4. HLL

5. fejezet

1. STN

2. VD

3. KRT

4. VLG

5. VTKZS

6. fejezet

1. HZG

2. KZSSG

3. BTRS

4. SBSZ

5. NTLT

6. MDR

7. fejezet

1. HLL

2. FLDS

3. MZ

4. KNYR

5. MRK

6. VRS

7. MLK

II. RÉSZ

1. PNSZ

2. SMMIT

3. RBNC

4. KTLT

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő: Toldi Veronika
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 408 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric Free Font EULA