© Baráth Viktória, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Csémi Judit

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-22-6

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újrakiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –

Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

A szolgálólány, 2024

A múlt kísértése (A főnök 2. – bővített újrakiadás), 2024

A szerencse ígérete (A főnök 3.), 2025

A REGÉNYBEN MEGJELENŐ ZENÉK:

Kispál és a Borz: Szívrablás

Frédéric Chopin: Esz-dúr noktürn (Nocturne Op. 9 No. 2)

Bagossy Brothers Company: Olyan Ő

Péterfy Bori & Love Band: Vámpír

Budapest Bár: Ha megtehetnéd

Honeybeast: A legnagyobb hős

Bagossy Brothers Company: Van ez a hely

Lóci játszik: Szociálisan érzékeny dal

Budapest Bár: Tanulj meg, fiacskám, komédiázni

Szabó Balázs Bandája: Bájoló

AJÁNLOTT DALOK OLVASÁS KÖZBEN:

Imre Fia Imre: Rámen

Quimby: Don Quijote ébredése

Margaret Island: Eső

Carson Coma: Immunissá válunk

Horváth Tamás: Meggyfa

SPOTIFY:

Egy

A 4-es, 6-os villamos után sosem futunk; ez volt az első, amit megtanultam, amikor felköltöztem Pestre. A fiúk persze mindig hozzátették, hogy „és nők után sem”, de ezen általában csak ők mulattak jól.

Bármennyire is sűrűn járnak a villamosok ezen a vonalon, nekem most rohannom kell, hogy elérjem a következőt, mert már öt perce bent kellene lennem a munkahelyemen. Ha Katának rossz kedve van – márpedig általában az van –, akkor tutira leharapja a fejemet, hogy későn váltom le.

Felszuszakolom magam a következő szerelvényre, miközben a tömeg majdnem elsodor a megállóban. Engem valahogy mégsem zavar ez a jelenet. Azért jöttem ide, hogy végre élet vegyen körül, ezért nem panaszkodom, sőt, talán még élvezem is a nyüzsgést. Meghúzom magam, és megvárom, amíg az ajtó becsukódik, és végre elindulunk a körúton. Csak két megállót megyek, utána pedig végigszaladok a mellékutcákon, majd be az irodaház üvegajtaján. Amikor Kata meglát, nagyot sóhajt.

– Na, végre! – kiáltja. – Azt hittem, már nem is jössz!

Elővigyázatosságból bedobtam még otthon egy tábla csokit a táskámba, hogy ezzel engeszteljem ki, és rögtön a kezébe is nyomom, ahogy elé érek.

– Ne haragudj, az az átkozott zár már megint szórakozott! – csóválom a fejem. – Alig bírtam belőle kihúzni a kulcsomat!

Kata végignéz a csokin, majd megvonja a vállát és kibontja a csomagolást.

– Mindegy, úgysincs programom délutánra – mondja, miközben beleharap az édességbe.

– Pedig tegnap valami randit emlegettél.

Megkerülöm a recepcióspultot és leteszem a cuccaimat, majd kibújok a dzsekimből is. Közben felkapom az asztalról a kis kézitükröt, amiben ellenőrzöm, hogy mennyire kenődött el a sminkem.

– Ne is mondd, totál idióta ez a srác! – panaszkodik Kata. – Először azt mondja, hogy menjünk el moziba, utána meg azt, hogy mégsem ér rá, aztán kávézni akar, de most meg dolgoznia kell… Én mondom, szerencséd van Tamással! Neked már nem kell ilyen hülyeségeken aggódnod, mint a randizás!

Magamban mosolygok, bár nem örülök annak, hogy felültették. De igaza van, szerencsés vagyok, és ezt megerősítem magamban azzal, hogy az ujjamon lévő gyűrűre pillantok.

– Akkor keress magadnak egy normális pasit! Mi lenne, ha nemcsak randizgatnál, hanem komolyan vennéd az ismerkedést?

– Én komolyan venném, de egyik alany sem alkalmas rá. Na, mindegy is, hazafelé beülök valahova, és koffeinbe folytom a bánatomat. Neked jó munkát!

Ezzel magához veszi a táskáját, és az üvegajtó felé indul. Mosolyognom kell rajta. Lassan két éve dolgozunk együtt, de még mindig meg tud lepni az agymenéseivel.

Elrendezkedem a munkához, és megnézem a naptárat, hogy mire számítsak a délutáni órákban. Általában a délelőtti időszak a húzósabb, akkor több ember megfordul az irodákban; dolgozni jönnek, megbeszélésekre, vagy éppen a futárok hoznak csomagot valamelyik cégnek. A délután mindig nyugisabb, csak néha jelenik meg valaki, ezért kényelmesen hátrasétálok a kiskonyhába, és főzök magamnak egy kávét. Épp beérek, amikor hallom az ajtónyitást jelző csengőt, ezért visszalépek a helyemre. Egy idősebb úr érkezik, de már megismerem, tudom, hogy a logisztikai céghez jött megbeszélésre, ezért csak udvariasan köszöntöm, de nem kérdezem meg, hogy segíthetek-e neki. A mosoly és az udvariasság alapvető elvárás a recepciósoknál, én pedig mindig igyekszem ezt teljesíteni. Néha nehezemre esik akkor is bájosan viselkedni, amikor rossz kedvem van, de tudom, hogy elvárják tőlünk a felhőtlen köszöntést és a gördülékeny ügyintézést, ezért mindig erőt veszek magamon, és mosolygok akkor is, ha a hátam közepére se kívánom az embereket.

Nyugodtan megfőzöm a kávémat, és visszasétálok a helyemre, amikor ismét nyílik az ajtó. Felnézek a pult mögül, de csak egy futár érkezett. Átveszek két csomagot, majd visszatérek a saját világomba.

Nem ez életem munkahelye, nem is innen szeretnék nyugdíjba menni. De arra pont megfelel, hogy egy kiszámítható és stabil melóm legyen, amiből futja a számlákra és a lakbérre. Na meg persze az esküvőre, ami nem két forint lesz, pláne úgy nem, ahogyan én kitaláltam. Esti hajókázás a Dunán, kellemes fények, lágy zene, finom vacsora… Csak úgy repkednek majd a milliók! De nem érdekel, hiszen jó esetben csak egyszer megyek férjhez.

Órákig senki sem lép be az irodaházba, csak az ott dolgozók kezdenek hazaszivárogni. Nekem viszont este nyolcig a helyemen kell ülnöm, mert a takarítónők addigra fejezik be a munkájukat. Szerencsére már velük is összebarátkoztam, ezért nem szokták elhúzni a takarítást, hogy ne üljek ott feleslegesen.

Unalmas óráimban megnézek néhány részt a kedvenc sorozataimból, és már épp azon gondolkodom, hogy nemsokára mehetek haza, amikor meghallom az ajtó nyitódásának hangját. A homlokomat ráncolva kukkantok ki a pult mögül. Egy lány lép be, fiatalabb lehet nálam, de az erős sminkje miatt nehéz megállapítani a korát. Csinosan van felöltözve, a ruháin látszik, hogy nem olcsó darabok. A megjelenése tökéletes: a haja finoman kontyba simítva, a napszemüvegét nem feltolja, hanem leveszi, amikor belép az épületbe. Még nem láttam erre, ezért kedvesen köszönök neki.

– Jó estét, segíthetek valamiben? – kérdezem, ahogy felállok a helyemről.

– Szia! Apámat keresem, elvileg itt dolgozik – érkezik a válasz.

– Melyik cégnél?

Elgondolkodik.

– Ha felpofozol, se tudom megmondani – fújtatja. – Azt hiszem, hogy valami gépeket árulnak… Mezőgazdaságit, talán.

Elég érdekes, de elhiszem, hogy nem érdekli az apja munkája.

– Igen, tudom, melyikről lehet szó – bólogatok. – És az édesapját hogy hívják? Felhívom, ha még az irodában van.

– Szabó Károly, de nem szükséges felhívni. Elég, ha megmondod neki, hogy ne várjon vacsorára. Ki van kapcsolva a mobilja, ezért nem érem el, de nem akarom, hogy aggódjon értem.

Nem mindennapi kérés, de ha ezt akarja…

– Persze, szívesen szólok neki – biccentek.

Karcsit személyesen is ismerem, sokszor jár le a sarki kisboltba, ezért többször is találkozunk egy nap.

– Köszi! – mondja a lány, majd az órájára pillant. – Basszus, mennem kell! Ezer köszi!

Ezzel kisiet az irodaházból, én pedig rajta tartom a szemem az utcán is. Az út túloldalára szalad, már amennyire a szűk ruhája és a magas sarkúja engedi. Egy fehér autóba száll be, de nem az anyósülésre ül, ő vezet. És ha jól látom… Igen, ez egy egészen új Mercedes.

Összezavar, amit látok. Karcsi könyvelő egy kis cégnél, de a lánya… Vajon mit dolgozhat? Miből van annyi pénze, hogy drágább kocsival jár, mint az irodaházban dolgozó cégek tulajdonosai? És nekem miért nincs ilyen munkám?

A takarítónők időben végeznek, ezért nem kell sokáig bent maradnom. Épp felszaladnék, hogy szóljak Karcsinak az üzenetről, de ő megelőz, és hamarabb megjelenik az előtérben. Szokásához híven a pulthoz lép, hogy elköszönjön.

– Szép estét, Adél, vigyázz magadra!

Rám mosolyog, amit viszonzok, de feltartom a rohanásban.

– Karcsi, volt bent a lányod! – szólok utána.

Megfordul, és kicsit ráncolja a homlokát, majd újra vidáman néz rám.

– Ó, Bogika járt itt? Sosem jött még be a céghez. Mit akart?

– Csak szólt, hogy későn ér haza.

– Szegény lány, annyit dolgozik – csóválja a fejét. – De ha egyszer szereti…

Borzasztóan furdal a kíváncsiság, hogy mégis milyen helyen lehet olyan jól keresni, hogy ennyi mindenre teljen neki. Én örülök, ha hónap végére marad annyi pénzem, hogy elmenjünk moziba vagy étterembe.

– Megkérdezhetem, hogy mivel foglalkozik?

– Egy marketingügynökségnél dolgozik, ezért sokat kell utaznia, és van, hogy éjszaka is reklámfilmet forgatnak vagy céges rendezvényekre kell mennie. Biztos most is erről lehet szó.

Gondoltam, hogy a marketingben van pénz, de hogy ennyi… Az is lehet, hogy magas pozícióban van.

– Nagyon szép lány – dicsérem meg. – Büszke lehetsz rá!

– Az is vagyok! – mosolyodik el. – Na, de nem akarlak feltartani, biztos mennél haza te is. Most már tényleg jó éjt!

Ezzel kilép az ajtón.

Marketingügynökség… Én csak álmodozom arról, hogy hasonló munkám legyen. Ha a családomra hallgatok, akkor valamilyen életképes szakmát választok, de túlságosan is ragaszkodtam az álmaimhoz, így sosem fogok olyan munkát kapni, ahol ennyit kereshetek. De azért nem rossz néha eljátszani a gondolattal…

Elköszönök mindenkitől, és már indulok is hazafelé, de azért útközben beugrom vacsoráért. Kedvem támadt pizzát sütni, ezért veszek paradicsomot és sajtot, valamint friss bazsalikomot. Az adja meg az igazán jó illatot a pizzának. Remélem, hogy Tamás sem dolgozik ma sokáig. Mostanában annyi pluszmunkát sóznak rá a főnökei, hogy sokszor kell túlóráznia, ezért néha kedveskedek neki egy finom vacsorával vagy egy üveg borral, hogy tudjon egy kicsit lazítani.

A házban egyenesen a lifthez sétálok és felmegyek a harmadikra. A lift hangosan kattog és nyekereg alattam, ami eleinte ijesztő volt, mostanra viszont már megtanultam, hogy melyik hang számít normálisnak. Egy ilyen régi házban már az is csoda, hogy van lift, nemhogy még úgy suhanjon, mintha vadiúj lenne.

Tamás már otthon van, amikor benyitok az ajtón. A kabátja a fogason lóg, a cipője az előszoba padlóján. A lakásban azonban sötét van, így beljebb lépek. A hálószobából hangok szűrődnek ki, de ha jól hallom, telefonál, ezért nem akarom zavarni. Inkább rögtön a konyhába megyek, és nekilátok a pizzatésztának. Sokszor hívják még este is munkaügyben, úgyhogy ilyenkor mindig békén hagyom, mert tudom, hogy ő is utálja a kései telefonokat. Remélem, örülni fog a vacsorának. Épp kimérem a lisztet, amikor megjelenik a konyha ajtajában.

– Nem is hallottam, hogy hazaértél! – mondja, majd közelebb lép hozzám.

Puszira számítok, de csak a hűtőből vesz ki egy üveg sört, a mobilját pedig a pultra teszi.

– Hallottam, hogy telefonálsz, nem akartam zavarni. Meg egyébként is, kell idő a pizzatésztának!

– Ú, pizza! – ragyog fel a szeme. – Azt nagyon szeretem!

– Tudom, azért csinálom.

– Sokára lesz kész? Éhen halok!

– Még legalább egy óra.

– Akkor addig lezuhanyozom. Munka után beugrottam az edzőterembe, de ott utálok tusolni.

– Menj csak!

A fürdőszobába megy, én pedig folytatom a vacsorát. Gondosan összegyúrom a tésztát, közben pedig előkészítem a paradicsomszószt. Farkaséhes vagyok, de ezért az élményért megéri várni.

Tamás telefonja csipog egyet. Csak most veszem észre, hogy a konyhában hagyta. Biztosan munkaügy, ezért nem is foglalkozom vele, majd válaszol az üzenetre, ha kijött a zuhany alól. Egyébként sosem hagyja sehol a mobilját, mindig viszi magával, mert bármikor hívhatják. Újabb csippanás, majd még egy. Kezd idegesíteni, ezért le akarom venni a telefon hangját, de ekkor megakad a szemem a legújabb üzeneten. Valószínűleg nem olvasnám el, de a szívecske emoji felkelti a figyelmemet.

Holnap este egyedül leszek itthon. Megismételhetnénk a mait! <3

Nem egy szokványos üzenet… Főleg, hogy Fannitól, a kolléganőjétől érkezett. De nem telik bele tíz másodpercbe, és újabb szöveg ugrik fel a képernyőn.

Már most hiányzol! <3

A gyomrom egészen kicsire zsugorodik. Az elsőt még meg tudnám magyarázni, de ez egészen egyértelmű…

Meg kell támaszkodnom a pultba, mert szédülni kezdek. A szívem olyan hevesen ver, hogy majd kiugrik a helyéről, a kezem pedig annyira remeg, hogy a mobil majdnem kiesik belőle. Le is teszem, de a szememet képtelen vagyok levenni a kijelzőről. Az agyam észszerű magyarázatot keres arra, miért küld Fanni ilyen üzenetet az én vőlegényemnek, de a szívem tudja az igazságot. A sok éjszakai kimaradás, a túlórák, a hétvégi céges bulik… Mind hazugság volt? Mióta tarthat ez? És mióta vagyok ekkora hülye, hogy nem veszem észre a nyilvánvalót?!

– Nem láttad a mobilom? – jelenik meg ismét Tamás az ajtóban.

Amikor a kezemben meglátja a telefonját, ő is lefagy. Főleg, amikor a szemembe néz.

– Mi az? – kérdezi ijedten.

– Neked is hiányzik Fanni? – suttogom az utolsó erőmmel, majd felé mutatom a megnyitott üzenetet.

Tamás nagyot sóhajt, a tekintetét a földre szegezi. Ennél nagyobb beismerő vallomás nekem nem kell.

Hozzávágom a telefonját, kikerülöm őt, és a hálószobába sietek. Fogalmam sincs, mit akarok, de az biztos, hogy nem maradhatok most itt. Minél távolabb akarok lenni tőle, ugyanakkor válaszokat akarok kapni arra a sok-sok kérdésre, ami a fejemben cikázik.

– Beszéljük meg! – jön be utánam a szobába Tamás.

– Mégis mit? Magyarázkodni akarsz?

– Nem, én csak… Egyáltalán miért nézted meg a telefonom? Miért kutakodsz benne?

– Kutakodni? – kérem ki magamnak. – A szemem előtt írta ki az egész szöveget. Nehogy már még én legyek a hibás!

– Ha megállnál egy percre, akkor lenne esélyem szóhoz jutni.

– Mégis mióta tart ez?

Felé fordulok, a kérdést egyenesen neki szegezem. Ő akart beszélni róla, most mégis úgy tűnik, semmi kedve kinyitni a száját.

– Néhány hónapja… – válaszolja halkan.

Mintha a szívembe újabb tőrt döfnének.

– Néhány hónapja? – ismétlem el. – De két hete még itt volt az összes kollégád… Ő is!

– Igen, tudom – sóhajtja. – És borzasztóan érzem magam miatta.

– Te érzed magad borzasztóan? – akadok ki. – Hát, baszd meg, én sem vagyok túl fényesen!

A gyomromból hirtelen tör fel a düh. Eddig még csak a szomorúság kerített hatalmába, de most már egyenesen ordítani van kedvem. Püfölni akarom őt, amíg csak bírom szusszal, a fejéhez vágni mindent, amit megtettem érte az évek során.

A szekrényből előkeresem a kisebb bőröndömet, és az ágyra dobom. Válogatás nélkül pakolom bele a ruháimat, egyszerűen képtelen vagyok felfogni, hogy mit is csinálok. Ösztönösen cselekszem, amikor a menekülést tervezem.

– Hidd el, hogy nem akartalak megbántani, egyszerűen csak megtörtént, sodródtam az eseményekkel – magyarázza.

– Sodródtál?! – megáll a kezem, és újra rá nézek. – Miért? Miért csináltad?

– Nem tudom – vonja meg a vállát. – Olyan bonyolult volt a dolog köztünk. Folyton a fejemhez vágtad, hogy mennyi mindenről mondtál le miattam.

– Ne kend ezt rám! – rázom a fejem. – Nem én dugtam félre!

– Nem, dehogy, nem téged hibáztatlak, én csak azt mondom, hogy bonyolult volt a kapcsolatunk, és én sem tudtam igazán, hogy mit akarok.

– És amikor megkérted a kezem, akkor mire gondoltál? Hogy egy rózsaszín leányálom lesz a házasság? Azért nem akartad idén megtartani, hogy nyugodtan találkozhass Fannival?

– Bizonytalan voltam magamban, és a kapcsolatunkban is. Ne mondd, hogy te nem gondoltál erre! Teljesen más lenne a te életed is, ha mi nem jövünk össze.

– Már mondtam, hogy ne fogd rám! – emelem fel a hangom. – Én mindent megtettem azért, hogy ez működjön. Lemondtam arról, amit igazán szerettem volna csinálni egész életemben, mert te megkértél rá. Megtettem érted, értünk!

– De neked se volt jó így!

– Ezt hadd döntsem el én!

Összezárom a bőröndöm, és az előszobába sietek.

– Hova akarsz menni? – kérdezi Tamás széttárt karral. – Maradj itthon, beszéljük át!

– Úgy érzem, hogy te már döntöttél. A világért sem akarok a boldogságod útjába állni, úgyhogy ma máshol alszom. Holnap délelőtt visszajövök a cuccaimért.

Belebújok a cipőmbe, és magamhoz veszem a dzsekimet. Nem várom meg, hogy bármit is mondjon, kilépek az ajtón, és a lépcső felé sietek. Nincs idegzetem a liftet megvárni, ezért gyalog megyek le a földszintre, ott pedig kilépek az utcára.

Mintha most először jutnék igazán levegőhöz azóta, hogy ránéztem az üzenetre. A hűvös levegő simogatja a bőrömet, miközben megerednek a könnyeim. Akaratlanul is felnézek a panelház harmadik emeletére, ahol még mindig sötét van. Talán abban reménykedem, hogy Tamás utánam jön, vagy legalább kinéz az ablakon, de egyik sem történik meg. Ő már elkönyvelte magában, hogy ennek vége, és nem is próbál visszaszerezni. Azt hiszem, ez az utolsó csepp ahhoz, hogy végre elinduljak a körút felé, és magam mögött hagyjam azt a nyolc évet, amit tőle kaptam.

Voltak benne jobb és nehezebb időszakok is, bár külső szemmel mindenki azt mondta, mi vagyunk a tökéletes pár. Amikor felköltöztem Pestre, még nem ismertem itt senkit. Munkakeresés közben találkoztam Tamással, amikor az egyik bankfiókba jelentkeztem ügyfélszolgálatosnak. Kedvesen segített nekem eligazodni, hogy kit hol találok. Igaz, a munkát nem kaptam meg, de Tamás meghívott egy kávéra. Minden ott kezdődött. Ő azóta már a központi bankban dolgozik, én viszont csak ugráltam egyik munkahelyről a másikra, és az egyik rosszabb volt, mint a másik. De nem panaszkodtam. Tudtam, hogy kell a pénz az albérletre és a többi kiadásra, és én sem vártam volna el tőle, hogy eltartson, amíg az álmaimat kergetem. De fel sem ajánlotta, sőt. Ha jól emlékszem, szó szerint azt mondta, hogy fel kell nőnöm, mert ez a való élet, itt nincs helye álmodozásnak. Így hát nem álmodoztam tovább. Megalkudtam saját magammal, és ennek az lett a vége, hogy valahol félúton elveszítettem önmagam. Ő még a bizakodó, kicsit naiv lányba szeretett bele, nem a hétköznapi szürkeségbe belefásult recepciósba.

A megalázottságtól kábán bolyongok az utcákon. Az arcomon vastag patakokban folynak a könnyeim, képtelen vagyok megállítani őket. Az egész eddigi életem összeomlott egy pillanat alatt. Minden, amiben eddig hittem, semmissé vált. Megkérdőjelezem az összes eddigi döntésemet, miközben azt próbálom megerősíteni magamban, hogy ennek így kellett lennie. Jó, hogy most derült ki, Tamás mennyire megbízhatatlan, mint hogy évekkel később, amikor már talán gyerekeink is lennének. Muszáj erre gondolnom és őt hibáztatnom, különben felemészt az önutálat. Az egyetlen dologhoz nyúlok, ami talán képes egy kis megnyugvást hozni, amibe mindig is kapaszkodhattam: a mobilomon elindítom a zenelejátszást, miután behelyezem a fülhallgatót. Mintha az applikáció is tudná, min megyek keresztül, rögtön a „Szívrablás”-t kezdi el játszani a Kispál és a Borztól. A szívemet apró darabokra töri, de közben vigasztal a tudat, hogy nem én vagyok az első, akivel így elbántak.

A villamossal elindulok a körúton, de közben azon gondolkodom, hova is mehetnék. Kata áll még a legközelebb hozzám, de annyira nem vagyunk jóban, hogy bepofátlankodjak hozzá éjszakára. Az összes ismerősöm Tamás kollégája, akik meg… Hát, most nem szívesen találkoznék velük. Nem marad más lehetőségem, szállodába kell mennem, még ha csak egy éjszakára is. Szerencsére magammal hoztam azt a bankkártyát, amire az esküvőre gyűjtöttük a pénzt. Ha jól sejtem, arra már nem lesz szükségünk, úgyhogy igazán megengedhetem magamnak, hogy egy normális helyen aludjak. A villamosról meglátom az egyik hotelt. Szinte mindennap elmentem előtte, de csak most tudatosult bennem, hogy akár itt is kivehetnék egy szobát. Biztosan nem olcsó, de a lelkemnek most jót tenne, ha kicsit kényeztetném.

Belépek a szállodába, ahol rögtön elvakít a fény. A kinti sötétségből furcsa érzés ekkora világosságba csöppenni, ezért szüksége van a szememnek néhány másodpercre, mielőtt megkereshetném a recepciót. A pult mögött két lány áll, az egyik épp telefonál, ezért a másikhoz lépek.

– Jó estét, miben segíthetek? – mosolyog rám.

– Jó estét! Szeretném megkérdezni, hogy mennyibe kerül egy szoba egy éjszakára?

– Máris megnézem, van-e szabad szobánk.

A monitort kémleli, az egérrel kattintgat, majd visszafordul felém.

– Van egy üres egyágyas szobánk, ha az megfelel. Harminchatezer forint egy éjszakára.

Harminchat… Sosem költöttem volna ennyit szállásra, főleg úgy, hogy néhány saroknyira van a lakásomtól. De nem akarok egész éjjel utazgatni. Be akarok feküdni egy kényelmes ágyba, és csak sírni, amíg ki nem dőlök.

– Jó lesz, köszönöm – bólintok.

– Rendben, akkor személyi igazolványt kérnék, és ki kellene tölteni egy bejelentkezőlapot. – Átnyújt nekem egy kisebb méretű papírlapot. – Foglaljon helyet nyugodtan a bárban, addig én elintézem a többit.

Odaadom a személyimet, és megfogom a bőröndömet. A hátam mögött meglátom a bárt, előtte kis asztalokkal és fotelekkel. Leülök, hogy kitöltsem a bejelentkezőlapot, amikor egy ismerős hang üti meg a fülemet.

– Szia!

Először fogalmam sincs, ki lehet az, de tudom, hogy már hallottam valahol. Csak amikor felnézek rá, akkor látom meg, hogy Karcsi lánya az, aki ma bent járt az irodában.

– Szia! Bogi, igaz? – kérdezem.

– Igen. Te dolgozol apu munkahelyén, ugye?

– Igen, én. Adél vagyok.

– Ne haragudj, hogy csak így leszólítottalak, de muszáj megkérdeznem… Minden rendben?

– Ennyire látszik? – Óvatos mosoly terül el a számon.

Bogi leül mellém, és int a pultosnak.

– Két rumot kérnénk, a legjobbat!

– Nem szeretem a rumot – húzom el a számat.

– Mert még nem ittál jót. Hidd el nekem, hogy imádni fogod! – Letekint a lapra, amit a kezemben szorongatok. – Most jelentkezel be?

Fogalmam sincs, mit mondjak. Hiszen ő akkor is csak egy idegen, hiába Karcsi lánya, ma találkoztam vele életemben először.

– Igen – sóhajtom. – A lakásomban nem maradhattam.

– Köze van a kisírt szemedhez? Várj, kitalálom: egy pasi van a dologban!

Nem szívesen osztom meg vele a magánéletem ennyire intim pillanatait. Ráadásul baromira nincs kedvem erről beszélgetni, amikor még én sem dolgoztam fel a történteket.

– Nem lényeges – legyintek. – Csak ki kell pihennem magam.

Bogi a tekintetemet fürkészi. Mintha a lelkembe látna, és tudná, hogy min megyek keresztül.

Közben megérkezik a pultos, és leteszi elénk a két poharat. Bogi a kezembe nyomja az egyiket.

– Kóstold meg! Garantálom neked, hogy szeretni fogod.

Óvatosan emelem a számhoz a poharat. Nem igazán iszom töményet, inkább csak bort vagy sört, ezért köhögnöm kell, amikor letüdőzöm az alkoholgőzt. De ezt leszámítva valóban kellemes az íze, egészen selymes, vaníliás. Bogi elneveti magát.

– Ennyire rossz?

– Nem, sőt – bólogatok. – Tényleg finom. Bevallom, nekem a rumról mindig a sütőrum jutott eddig eszembe, amit a nagymamám a fánk tésztájába öntött.

– Az egy kicsit más – neveti még mindig Bogi, majd ő is belekortyol az italába. – De mesélj, mi történt!

– Nem akarlak ezzel feltartani – mondom bátortalanul.

– Dehogy tartasz fel, nincs semmi dolgom. Úgy érzem, neked viszont szükséged van két fülre és egy vállra.

Furcsa érzés fog el. Egyrészről nem ismerem Bogit, mégis olyan közvetlen velem, amitől legszívesebben mindent elmesélnék neki. És teljesen igaza van. Nincs senki, aki meghallgatna, akivel le tudnék ülni beszélgetni, ezért nem küldhetem el őt is. Ki kell beszélnem magamból a problémáimat, mert ha nem teszem, akkor magukkal rántanak.

A recepciós szól, hogy elkészült a személyivel, úgyhogy odaadom neki a kitöltött űrlapot. Bogi mellettem sétál.

– Van kedved vacsorázni? Nem tudom, mennyire vagy éhes.

– Vacsorakészítés közben léptem le, úgyhogy tudnék enni.

– Szuper!

Az étterem felé biccent a fejével. Nem hiszem, hogy megengedhetném magamnak, hogy ott vacsorázzak, de ha már elindultam a lejtőn, nincs megállás. Követem Bogit, aki túlságosan is otthonosan mozog a szállodában. És csak most esik le, hogy a bárban sem fizetett. Talán a munkája miatt jött ide, és még nyitva van a számlája.

Kapunk egy kellemes, kétfős asztalt az ablak mellett, ahonnan kilátni a körút szürke forgatagára. Amikor megismerkedtünk Tamással, sokat jártunk ide sétálni. Beültünk egy kávézóba, hosszasan beszélgettünk, és nem akartuk, hogy véget érjen az este. Most pedig már nemcsak az estének, de egy közös életnek szakadt vége.

Az étlapon jobbnál jobb ételek szerepelnek, de nekem elment az étvágyam.

– A szűzérme nagyon finom, de a lazac is fenséges – tanakodik magában Bogi. – Te melyiket választod?

– Nem szeretem a halat – rázom meg a fejem.

– Akkor ez eldőlt – sóhajtja, majd visszaadja a pincérnek az étlapokat. – Egy szűzérmét és egy lazacot kérünk.

Közben egy másik pincér már le is tesz elénk egy-egy újabb pohár rumot. Bogi megtámaszkodik az asztalon, és a szemembe néz.

– Na, mesélj, mit csinált az a szerencsétlen!

Mély levegőt veszek. Túl korai még erről beszélni, de úgy érzem, hogy ha nem engedem ki magamból a fájdalmamat, akkor belülről emészt fel.

– Ma jöttem rá, hogy megcsalt a kolléganőjével. Állítólag már több hónapja tart köztük.

– Ú, szegény… Mármint te, nem az a seggfej! Régóta voltatok együtt?

– Nyolc éve. Jövőre terveztük az esküvőt.

– Az szar ügy!

– Igen… – mondom, majd belekortyolok a rumba, ami már kezd a fejembe szállni. – Tudod, azt hiszem, mindig is ott voltak a jelek, hogy valami nincs rendben, csak én nem vettem észre őket időben.

– Például?

Túl sok mindent tudnék felsorolni, de ami a legjobban a szívemet nyomja, az egyből kicsúszik a számon.

– Feladtam érte mindent – mondom halkan. – Nem is feladtam… Ő kért meg arra, hogy dobjam el az addigi terveimet. Nem azért hagytam magam mögött a családomat és a barátaimat, hogy unalmas irodai munkát végezzek. Sokkal nagyratörőbb álmaim voltak.

Bogi felvont szemöldökkel dől előre, mintha mondtam volna valamit, ami felkeltette az érdeklődését.

– Milyen álmaid? – kérdezi komolyan.

Mostanában nem is beszéltem erről, mert úgy éreztem, senki nem értené meg. Előtte is kinevettek vagy kigúnyoltak, ha elmondtam, mire vágyom, ezért sokkal nehezebben nyílok meg mások előtt. Most is félénken nyitom ki a számat.

– Zeneművészeti iskolába jártam – kezdek bele. – Minden álmom az volt, hogy énekesnő lehessek, ezért összeszedtem minden bátorságomat, és egyedül nekivágtam a nagyvilágnak. Mármint Pestnek. De miután elvégeztem a képzéseket, rájöttem, hogy sokkal nehezebb elhelyezkedni, mint ahogy azt gondoltam. Mindenféle fellépést elvállaltam, hogy bekerüljek a körforgásba, de évek múltán is csak az ingyen haknik jöttek össze. Ekkor ismerkedtem meg Tamással. Ő… Sokkal földhözragadtabb volt, mint én. Elkezdte mondogatni, hogy az ingyenmunkából nem fogok megélni, és hogy csak feleslegesen veszi el az energiámat az, hogy a szabadidőmben énekelni járok. Így lassan elmaradoztak a fellépések, én pedig mára már el is felejtettem, hogy ki voltam néhány évvel ezelőtt.

– Sajnálom – csóválja a fejét Bogi.

– Ez van – vonom meg a vállam. – De majd lesz valami. Ha túlélem a következő időszakot, hogy egyedül kell megélnem a gyatra fizetésemből.

Mintha kicsit könnyebb lenne a lelkem. Már az is segített, hogy kimondhattam hangosan azt, amit eddig csak gondoltam.

Megkapjuk a vacsoránkat, én pedig rögtön neki is látok. Visszajött az étvágyam a beszélgetésünktől, úgyhogy jóízűen vágok bele a szűzérmébe. És csak ekkor esik le, hogy végig magamról beszéltem.

– Karcsi mesélte, hogy egy marketingügynökségnél dolgozol – kezdek bele.

– Ó, igen – kacag fel. – Apa így tudja.

Összezavar ezzel a kijelentésével.

– Ezt hogy érted? – ráncolom a homlokom.

Leteszi a villáját, és kissé ismét előredől. A hangját lehalkítja, miközben a szemembe néz.

– Nem marketinggel foglalkozom – rázza meg enyhén a fejét, a tekintete pedig komolyságot sugároz. – Valóban egy ügynökségnél dolgozom, de egyáltalán nem a marketing a fő profilunk, sőt. Egyáltalán nem reklámozzuk magunkat, mert nem akarjuk, hogy széles körben ismerjenek minket.

Kissé baljósan hangzik, de felébreszti a kíváncsiságomat.

– Akkor mégis mivel foglalkozik a cég?

Úgy fürkészi a tekintetemet, mintha azt lesné, valóban érdekel-e a munkája és az élete. Végül körbenéz, majd ismét visszafordul felém.

– Heti egyszer ide jövök, ebbe a szállodába. Van egy ügyfelem, aki sokat utazik, de hetente egyszer szakít időt arra, hogy megigyunk közösen egy italt, utána pedig két órát töltsünk a szobájában.

Majdnem félrenyelem a számban lévő falatot.

– Szóval te… – lehalkítom a hangomat. – Prosti vagy?

– Nem – rázza meg a fejét. – Annál sokkal több. Az ügyfeleim gazdag üzletemberek, politikusok vagy olyan külföldiek, akik szeretnék megfűszerezni az itt töltött idejüket. Valakivel vacsorázom, de olyan is van, akivel csak a lakásán találkozom. És mindezt biztonságos, lenyomozható formában.

Nehezen dolgozom fel, amit hallottam. Főleg, hogy Bogi ennyire könnyedén beszél a munkájáról, ami… Hiába is szépítjük, a testének az áruba bocsátása. Azonban, ha jobban belegondolok…

– Ebből vetted a kocsidat is? – kérdezem.

– Igen. És ebből fizetem a havi félmilliós bérleti díjat a budai lakásomra. És most is az egyik ügyfél számlájára fogyasztunk.

Lepillantok a tányéromra.

– Nem lesz ebből gond? – kérdezem aggódva.

– Ez nekik aprópénz – legyint. – Észre sem fogják venni a fizetésnél.

Rossz érzés fog el. Talán azért, mert egy idegen férfi fogja kifizetni a vacsorámat, de az is lehet, hogy Bogi foglalkozását nehéz elfogadnom. Az biztos, hogy sikerült elterelnie a gondolataimat Tamásról és a nyomoromról, bár ha jobban belegondolok… Egy kicsit irigykedem is rá. Olyan gondtalannak tűnik. Mindene megvan, amire csak vágyik, és a munkája sem tűnik stresszesnek. Miközben én… Életem legszörnyűbb napján vagyok túl, és rá kell döbbennem, semmi sem vár rám, csak az unalmas munkám és a nélkülözés.

Bogi az órájára néz.

– Lassan indulnom kell a következő találkozóra – sóhajtja, majd magához veszi a táskáját. – Sajnálom, ami veled történt, de hidd el, hogy hamarabb talpra fogsz állni, mint azt gondolod. Ez a pasi csak visszafogott téged! Most viszont szabad vagy, és ahhoz kezdesz az életeddel, amihez csak akarsz!

Feláll az asztaltól, majd a táskájából elővesz egy fekete névjegykártyát. Leteszi mellém az asztalra, a tekintetem pedig egyből rátéved: a kártyát díszítő arany körre és geometriai mintákra.

– Ha esetleg úgy döntesz, hogy eleged volt a mókuskerékből, és végre a saját kezedbe vennéd a sorsodat… Csak egy telefonodba kerül. Épp üresedés van nálunk!

Rám kacsint, majd int a pincérnek, aki biccentve köszön neki. Bogi határozott léptekkel indul az ajtó felé, majd eltűnik az üveg mögött.

Hirtelen azt sem tudom, mit gondoljak. Annyira gyorsan történt minden, először Tamás, aztán meg ez a találkozás Bogival… Nyilván nem fogok élni a lehetőséggel, de azért eljátszadozom a gondolattal. Felemelem a névjegykártyát, és alaposabban megnézem. Az arany körön és mintán kívül semmi mást nem látok rajta, csak amikor megfordítom. Ott szerepel egy telefonszám, semmi egyéb. Se név, se cím, se más elérhetőség.

A mellkasomban furcsa érzés támad, egy kis bizsergés az izgalomtól. De jelenleg nem lennék képes megküzdeni egy újabb változással. Meg kell gyászolnom a szakításomat, mielőtt még bármire is igent mondanék. Bizonyára csak az elkeseredettség vinne rá, hogy elvállaljak egy efféle munkát, nekem azonban már van állásom. Meg fogom oldani a megélhetésemet anélkül is, hogy eladnám magam.

A névjegyet a táskámba csúsztatom, és nyugodtan befejezem a vacsorámat. Majd holnap ráérek azon aggódni, merre visz tovább az utam.

*

Az adrenalin csak úgy lüktetett a testemben egész éjszaka, ezért egy szemhunyásnyit sem aludtam. Más esetben imádtam volna azt, hogy ilyen körülmények között lehetek, de most csak az jár a fejemben, hogy mennyire szerencsétlen vagyok. Hiába a finom, puha ágynemű, a falon lógó, kellemes hangulatot árasztó festmények, a lelkem mégsem képes megnyugodni. Amikor már a fekvés is kínszenvedés, belesüppedek a hatalmas teraszajtó melletti bársonyfotelba, és csak figyelem a városi éjszaka fényeit.

Elmúltam harminc. Lemondtam minden álmomról. Az az ember, aki a legfontosabb volt számomra, eljátszotta a bizalmamat. Elvesztettem mindenkit és mindent, ami eddig az életem része volt.

Most kellene feladnom. Hazaköltözni, bevallani a családomnak, hogy igazuk volt, és élni tovább a stresszmentes, falusi életet. Na jó, ezt most ki kell vernem a fejemből! Nem futamodhatok meg, ez még véletlenül sem lehet opció.

A szoba sarkában álló tükörbe nézve rémisztő látvány fogad. A szemem megduzzadt és vörös, az arcom felpuffadt a sírástól és a kialvatlanságtól. Valamit kezdenem kell magammal, mert így nem mehetek be dolgozni. Az csak még több kérdést vetne fel, és a munkahelyemen senki sem tudhatja, mi történt. Ott sajnálkoznának fölöttem, amire egyáltalán nem vagyok kíváncsi. Szerencsére van még időm, mielőtt bemegyek, remélem, addigra jobb lesz a helyzet.

Minden mozdulat nehezemre esik. Azt hiszem, az, hogy Tamás nem keresett, mindent elmond a kapcsolatunk végnapjairól. Még csak nem is próbálja meg helyrehozni a dolgot. Nem mintha megbocsátanék neki, de azért jólesett volna, ha legalább látom rajta, hogy valóban megbánta, amit tett. Így egy kicsit olyan érzésem van, mintha ő nyert volna, és ez egyáltalán nincs ínyemre.

Feszülten térek vissza az egykor közös lakásunkba. Talán az utolsó pillanatig reménykedem, hogy Tamás otthon vár egy hatalmas virágcsokorral és könnyes szemmel, de amikor belépek az ajtón, csak az üresség és a csend fogad. Nehéz léptekkel haladok, mintha minden egyes mozdulatnál hatalmas súlyok nehezednének a kezemre és a lábamra. Szinte fizikai fájdalmat érzek, amikor végignézek azokon a tárgyakon, amelyeket közösen vettünk vagy szereztünk. Emlékszem a napra, amikor kiválasztottuk a kanapénkat. Sokáig vitatkoztunk azon, hogy szürke vagy bézs színű legyen-e, talán háromszor is visszamentünk az üzletbe, hogy alaposan megfontoljuk a választást, de annyi ideig húztuk a döntést, hogy végül csak a szürkéből maradt a raktárban. Így Tamás hetekig húzta a száját, amíg meg nem szokta.

A közös fotókon erőltetetten mosolygunk, és ez csak most üti meg a szemem. Eddig azt hittem, tökéletes az életem, de most, hogy Tamás kikerült a képből, felszabadultam. Könnyebbnek érzem a lelkemet, hogy nem nyomja az a sok teher, ami eddig lehúzott; a megfelelési kényszer, a folytonos harcok, a kritikák, amivel sokszor illetett. Elpazaroltam rá nyolc évet, de ennek most vége.

Csak most tudatosul bennem, hogy milyen kevés holmim van. Már ami csak az enyém. A legtöbb használati tárgyat közösen vettük, ezért nem érezném helyesnek, ha elvinném őket. Na meg mihez kezdenék egy krumplinyomóval, amikor még azt sem tudom, hol alszom ma? Bár ha azt nézzük, hogy Tamást sem nagyon érdekelte, mi helyes és mi nem… Bevágom a táskámba a krumplinyomót, és mint aki jól végezte dolgát, a hálóba vonulok. Úgy döntöttem, hogy csak azt viszem magammal, ami tényleg, határozottan az enyém. A ruhák, ékszerek, kozmetikai termékek és egyéb személyes tárgyak jönnek velem, a többit magam mögött hagyom. Nem akarom, hogy akár csak egy dolog is emlékeztessen Tamásra. Kivéve persze a krumplinyomót.

Amikor mindent elpakoltam a bőröndömbe, kihúzom az ajtóhoz. Egy utolsót még hátrapillantok, hogy az életem egy meghatározó fejezetét lezárjam magamban. Így lesz a legjobb, ennek így kellett történnie, legalábbis ezt szokták mondani az emberek, hogy az ilyen helyzetekben felvidítsanak. Én mégsem érzem azt, hogy jobb lenne.

*

A hatalmas bőröndömmel együtt indulok dolgozni, ezért amikor Kata meglát az üvegajtón besétálni, hirtelen azt se tudja, mit kérdezzen.

– Nyaralni mész? Vagy költözöl?

Valószínűleg viccelni akart, de én rögtön rávágom:

– A második!

Erre már komollyá válik az arca.

– Mi történt? – kérdezi.

Nagyot fújtatok, mielőtt kinyitnám a számat.

– Elköltöztem Tamástól. Azt még nem tudom, hogy hova, de annak vége.

– Jaj, szegénykém! – sajnálkozik Kata. – Tudok valamiben segíteni?

Ami azt illeti, jó lenne egy hely, ahol meghúzhatnám magam egy időre… De annyira nem vagyunk jóban, hogy ezt felvessem neki.

– Megleszek, köszi! Csak el kellett hoznom a cuccaimat, hogy ne találkozzak vele. De most már mehetsz nyugodtan, itt vagyok.

– Hát, tudod… – vonja meg a vállát félénken. – A főnök azt mondta, hogy maradnom kell ma estig.

A homlokomat ráncolva fordulok felé.

– Mégis miért? Ketten nem kellünk a pult mögé.

– Hát…

Kata próbálna magyarázkodni, de ekkor a lépcső felől megjelenik István.

– Adél, jó, hogy jöttél! Épp beszélni akartam veled.

A tőle megszokott, határozott léptekkel közelít felém, de én csak állok egy helyben.

– Mi a baj? – kérdezem.

– Gyere hátra, kérlek!

A személyzeti helyiség felé int. Én Kata felé fordulok, hátha ő sejt valamit, és mivel elkapja rólam a tekintetét, biztos vagyok abban, hogy tudja, miről van szó. Lassan követem Istvánt, aki kinyitja nekem az ajtót, és előreenged. Rossz érzésem támad, de talán csak azért, mert most mindent borúsabban látok.

– Elmondod végre, hogy mi folyik itt? – kérdezem már határozottabban.

Csak akkor szólal meg, amikor becsukja az ajtót, akkor is nehezen.

– Az a helyzet, hogy az egyik vendég panaszkodott rád – kezd bele. – Ezért nem állíthatlak be a pultba.

Panasz érkezett? Rám? Hiszen eddig imádtak a vendégek!

– Mégis ki volt az? És miért? Mondott valami konkrétat? – értetlenkedem.

– Nem mondhatom el, hogy ki volt az – rázza a fejét. – Hidd el, hogy nekünk az égvilágon semmi problémánk a munkáddal, az irodaházban dolgozók is szeretnek, de…

– De? – emelem fel kissé a hangom. – Milyen de?

Nehezen fújja ki a levegőt.

– Adél, nem maradhatsz itt tovább – közli. – Sajnálom.

– Jó, akkor írj ki fizetetlen szabira!

– Nem, nem érted. Egyáltalán nem maradhatsz itt. El kell hogy küldjelek.

Azt hiszem, nem jól hallok. Talán egy rémálomba csöppentem. Csak ez lehet a magyarázata.

– Figyelj, ez egy elég rossz időszak, biztosan mondtam valamit, amit nem kellett volna, de jelenleg nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem a munkámat!

A kezem és a hangom is remeg, miközben az állásomért könyörgöm.

– Nem tehetek semmit – csóválja a fejét. – A tulajdonoshoz érkezett a panasz, ő pedig nem hajlandó tovább itt tartani téged. Nagyon sajnálom, hidd el!

– A lófaszt sajnálod! – vágom hozzá, majd szinte feltépem az ajtót, úgy megyek vissza a bőröndömért.

Kata sajnálkozó pillantása pedig egyáltalán nem segít a dolgon.

– Annyira sajnálom… – mondja.

– Persze, tudom, mindenki sajnálja!

Dühösen húzom ki a bőröndömet az utcára, és elindulok a körút felé. Azt hittem, hogy ennél már nem lehet rosszabb. Tamás megcsalt, sutba vágva nyolc közös évet, ami miatt egyébként is nehéz lett volna talpra állnom, és ráadásul most még a munkámnak is lőttek. Ennél szerencsétlenebb már nem is lehetnék!

De nem zuhanhatok össze. Most van a legkevésbé szükségem egy ideg-összeroppanásra, ezért a villamosmegállóban leülök a padra, és veszek egy mély levegőt. Mindennek oka van! Azért történt, hogy valami új és jobb jöhessen! Legalábbis muszáj ezt gondolnom.

Semmi vész, a kártyám még megvan. Azon van egy akkora összeg, hogy néhány napig simán elvagyok belőle, csak egy olcsóbb hotelt kell találnom. Ha lenyugszom és higgadtan átgondolom a helyzetem, akkor biztosan eszembe fog jutni a megoldás. Jelenleg azonban képtelen vagyok a higgadt gondolkodásra, így inkább csak ülök egy helyben, amíg a légzésem visszatér a normális ütemre. Addig pedig megnézem a mobilomon, hogy mennyi pénzzel is gazdálkodhatok.

A netbankomba belépve nem látom a második kártyámat, ami fura, mert eddig ott volt. Reggel még tudtam is használni a hotelben, most viszont egyáltalán nem találom. És ennek csak egy magyarázata lehet… De nem, nem fogom felhívni, csak azért sem!

– Baszódj meg te is! – sziszegem a telefonnak.

– Valami baj van?

Az ismerős hangra felkapom a fejem. Bogi áll fölöttem, ami meglep. Honnan tudta, hogy itt vagyok? Biztosan nem a villamosra vár…

– Én csak… – csóválom a fejem, miközben próbálom kigondolni, hogy mit is mondjak.

– Apa mesélte, hogy mi történt – húzza el a száját. – Jól vagy?

Nagyszerű, már az egész iroda az én kirúgásomon csámcsog, holott alig fél órája történt.

– Nem, nem vagyok jól – rázom a fejem, és kibuknak az első könnycseppek. – Utálom az egészet! Mindenkit és mindent! Azt a szemétládát, a főnökömet, magamat…

– Hé, hé, hé! – állít le Bogi. – Magadat még véletlenül se hibáztasd! Nem te tehetsz arról, hogy egy faszfejjel hozott össze a sors, te pedig hittél benne!

– Én csak… – szipogom. – Fogalmam sincs, mit tegyek! Eddig azt hittem, hogy magabiztos leszek és átvészelem ezt az időszakot, de most az egész szar a nyakamba borult.

Bogi leül mellém, és a fejemet a vállára hajtja a kezével. Furcsa érzés, hiszen még mindig idegen számomra, mégis ő az, aki a legtöbb törődést mutatja felém. És jólesik, hogy legalább egyvalaki törődik velem.

– Sírd csak ki magad, attól jobb lesz! – mondja.

– Semmi sem lesz jobb – tiltakozom. – Nincs hol laknom, nincs pénzem és nincs munkám. Azt se tudom, mihez kezdhetnék magammal!

– Hát, ha ennyire rossz a helyzet, talán…

Felemelem a fejem, megtörlöm a szemem, és ránézek.

– Igen? – kérdezem.

Megvonja a vállát.

– Talán elgondolkodhatnál azon, amit mondtam.

– Nem fogok kurvának állni – rázom meg a fejem, majd hozzáteszem: – Mármint ez nem sértés akart lenni.

– Nem sértődöm meg – kacag fel. – Mert nem kurva vagyok. Mi sokkal többet adunk az ügyfeleinknek, ezért egyáltalán nem bántja az önérzetemet, hogy mit dolgozom.

– Nekem gyors megoldásra van szükségem – szipogok továbbra is.

– Akkor nincs idő tétlenkedni – áll fel a helyéről. – Hívd fel a számot, amit adtam. És akár már ma megváltoztathatod az életed!

Rám kacsint, majd a zebra irányába elsétál. Nagyon furcsa helyeken bukkan fel, de talán csak a véletlen műve. Erre járt, meglátott és idejött. Annyira viszont nem vagyok kétségbe esve, hogy elfogadjam az ajánlatát. Kiveszek egy szobát egy olcsó hotelben, aztán… Aztán…

Előveszem a pénztárcámat, és kihúzom belőle a névjegykártyát. Nagyon sejtelmes ez a titokzatosság, amit már ez a kis papírdarab áraszt magából. Csak egy hívás az egész… Végül is, mi bajom lehet abból, ha beszélgetünk egyet?

Nem, nem fogom felhívni! Van még bennem annyi tartás!

De amikor eszembe jut Bogi autója… A méregdrága táskája… Ráadásul boldognak tűnik!

Még mielőtt mélyebben belegondolnék, beütöm a számot a mobilomba, és rögtön megnyomom a zöld gombot. Csupán három csörgés után egy női hang szól bele.

– Igen?

Megfutamodnék, ha lenne bennem erő, de jelenleg erősebb bennem a kíváncsiság.

– Jó napot, Bodnár Adél vagyok, és… Az állásra szeretnék jelentkezni.

*

Néhány órával később már ott is találom magam egy belvárosi bérház belső udvarán. Az ötödik kerületben mindig elfog egy kis szorongás, mintha ott máshogy kellene viselkednem, mint máshol. Nem vagyok én ide való. Most mégis fel kell mennem a harmadik emeletre, ahol az állásinterjú lesz. Vagy legalábbis valami olyasmi.

A nő azt mondta a telefonban, hogy jöjjek ide este nyolcra, majd itt minden egyebet megtudok. Nem mondom, hogy nem paráztam be egy kicsit attól, hogy este egyedül kell eljönnöm egy titokzatos találkozóra. A házon nem lógott tábla, ami jelezné, hogy az ügynökségnek itt van irodája, de még az ajtó mellett is csak egy mezei csengő van a falon. Talán rossz helyre jöttem… Rosszul emlékeztem a címre?

Becsöngetek, és várok a válaszra. Ha más nem, megtudom, hogy elvétettem a címet.

Amikor kinyílik az ajtó, egy sötét hajú, magas, komor tekintetű férfivel találom szembe magam. Kissé homlokráncolva néz rám, de nem szólal meg.

– Adél vagyok – makogom. – Nem tudom, hogy jó helyen járok-e, de…

Szó nélkül kitárja előttem az ajtót, és beenged. Ezt igennek veszem. Még most is az jár a fejemben, hogy menekülnöm kellene, de a kíváncsiságom tovább hajt, ezért belépek a lakásba. Körbenézek, de csak egy átlagos előszobát látok, majd ahogy beljebb megyünk, egy hétköznapi nappali fogad. Ízlésesen van berendezve, de semmi nem utal arra, hogy ez egy iroda lenne. A táskámat szorongatva állok meg a szoba közepén, mire a férfi utolér.

– Kérsz valamit inni?

Rögtön letegez. Úgy sétál körülöttem, mintha otthon lenne, ettől pedig megijedek. Ugye nem egy ügyfélhez szerveztek ki rögtön?

– Nem, köszönöm – rázom meg a fejem.

Fogalmam sincs, mit mondhatnék, de a férfi is szűken bánik a szavakkal. Kigombolja a zakóját, majd egy pohár vízzel a kezében leül a kanapéra, a poharat pedig a mellette álló kisasztalra helyezi. Tekintetét rám szegezi. Nem szól semmit, inkább csak vizsgálgat, amitől kellemetlenül érzem magam.

– Bogi azt mondta, hogy… – kezdek bele, de ő közbevág.

– Ki az a Bogi? – ráncolja a homlokát. – Ja, igen, Smaragd. Folytasd csak!

Smaragd? Annyi kérdésem lenne…

– Bogi azt mondta, hogy tud nekem munkát szerezni – szólalok meg ismét bátortalanul.

– Az attól függ – sóhajtja, majd hátradől a kanapén, de a szemét nem veszi le rólam. – Miért jelentkeztél hozzánk?

Erre nem könnyű válaszolni.

– Azért, mert… Szükségem van egy olyan munkára, amivel gyorsan pénzhez juthatok.

– Bajban vagy? Köröz a rendőrség? Drogfüggő vagy?

– Nem, dehogy! – kérem ki magamnak. – Egyik sem!

– Akkor? Miért vennénk fel?

Úgy érzem, a sötétben tapogatózok. Nem valami közlékeny a munkával kapcsolatban.

– Még én sem tudom – vonom meg a vállam. – Igazából azt sem tudom, hogy mi ez a hely. Kaptam egy névjegykártyát, hogy hívjam fel ezt a számot, ha meló kell.

– Ne haragudj, de egyáltalán nem tűnsz olyannak, mint aki alkalmas lenne a munkára.

Ez azért egy kicsit bántja az önérzetemet. Oké, nem vagyok egy szépségkirálynő, de azért csúnya se.

– Elmehetek kozmetikushoz, és…

– Nem, nem – csóválja a fejét mosolyogva. – Nem érted, amit mondok. A szépségeddel nincs baj, nálunk mindenféle lány megfordul. De ehhez a munkához erő kell. Bátorság. És kiállás. Nekem pedig úgy tűnik, hogy te inkább az a visszahúzódó, szürke kisegér vagy.

Mintha gyomron vágott volna. Ahogy ott ül, pökhendin és fennhéjázóan. Még csak hellyel sem kínált, elvárja, hogy előtte álljak, mint valami darab hús. Hát, nekem ez nem kell! Épp elég ideig voltam kihasználva és megalázva ahhoz, hogy ezt eltűrjem!

– Na, ide figyeljen! – Leteszem a kezemből a táskámat és a többi cuccomat. Fenyegetőn fordulok vissza felé. – Két nap alatt rommá alázott a vőlegényem és a munkaadóm is! Gyakorlatilag hajléktalan lettem, és Bogi volt az egyetlen, aki tényleg megpróbált segíteni. Nem én akartam idejönni, de nem igazán van más választásom ebben a pillanatban, mert ha nem kezdek el sürgősen dolgozni, akkor a híd alatt fogok aludni. Úgyhogy, ha tetszik a szürke kisegér énem, ha nem, ez vagyok én! És bármennyire is kell ez a munka, nem fogom eltűrni, hogy sértegessen, mert nekem is van önbecsülésem, hiába készülök eladni a testemet és a lelkemet!

A végére annyira belelendülök a kis beszédembe, hogy alig kapok levegőt. Az arcom szinte lángol, és érzem, hogy talán túl messzire mentem, de a másik fél csak ül rezzenéstelen arccal továbbra is. Más már régen közbeszólt volna, hogy vele ne beszéljek ilyen hangnemben, de ő higgadt maradt. Lassan áll fel a helyéről, majd egészen közel lép hozzám. Megemeli a kezét, és felém nyújtja, majd nyugodt hangon szólal meg.

– Üdvözlünk az Ékkörben!