Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-247-8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Waldmann Szabolcs, 2025

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1.

77 évvel korábban, Új Krisna eljövetelének éve

„Bár a halál pillanata mindenki számára elérkezik, keveseknek adatik meg, hogy még életük során találkozhassanak Istennel. Milliárdok közül választhatott volna. Erősebbet, tisztábbat, méltóbbat, mint mi, s Ő mégis hozzánk jött el.

Egyikünk sem felejtette el többé azt a pillanatot…”

(Sayana Chaudhari, az Arjuna kapitánya)

Hiába volt az Arjuna újgenerációs hadihajó, alig volt több egy hatalmas doboznál, amire hajtóműveket és fegyvereket szereltek. Minden rendszere analóg volt, mert annak kellett lennie, ezt az emberiség a saját kárán tanulta meg. Az Alávaló Mesterséges Intelligencia ugyanis – vagy ahogy magára hivatkozott: Lamarck – bármilyen digitális hálózatot feltört, belefurakodott, átprogramozott és felhasználói ellen fordított. Megtalálta a vezeték nélküli kapcsolatokat, a rádiót, a kommunikációs csatornákat, átütötte a védelmüket és belekúszott a gépekbe, mint egy álnok szellem. Túlpörgetett reaktorokat, kikapcsolt életfenntartó gépeket, túlterhelt áramköröket. A korai ütközetekben a lamarckian gépek, vagyis Lamarck saját tervezésű, ismeretlen célú űrhajói még a fegyvereiket sem kellett elsüssék, az emberiség úgy is tökéletes vereséget szenvedett ellenük.

Így ami számítógépet egyáltalán az Arjuna fedélzetére engedtek a tervezői, nem lehetett több egy egyszerű zsebszámolónál. Tilos volt rendszerbe kötni a berendezéseket, a vezérlést és a telemetriát. Ez természetesen azt jelentette, hogy a modern, és mégis primitív hadihajónak alacsony volt a teljesítménye, mert reaktorainak működését nem digitális architektúrák vezényelték. Hogy gyengék voltak a fegyverei, mert analóg technológiával nem lehet szuprateljesítményű lézert gyártani. Személyzet nélkül vontatták csatába, mert a gardrive drónjai rádiófrekvencián kapták a kódokat. Ha ember maradt volna a fedélzetén a csillagközi sebesség közben, az életét vesztette volna az első komolyabb manőver miatt. És mivel nem volt képes gyors irányváltásokra, a fegyvereit forgótornyokra szerelték, mint az ősi harckocsiknál.

Ám az emberiség még az ilyen és ehhez hasonló hadihajókkal sem bírt a harcban felülkerekedni.

A lamarckian űrgépek nem használtak drónokat, hiszen nem tartózkodott a fedélzetükön biológiai létforma. Állandó jelleggel száguldottak az űrtéren keresztül, hatalmas G-erőket is kibírtak, gyakorlatilag az anyaguk szakítószilárdságáig elmentek egy-egy manőverrel. Volt közöttük hatalmas gépezet, ami versenyre kelt egy-egy űrállomás méretével, voltak vadászgépszerűek és egészen apró kis miniatűr repülők is, száz féle formában és kivitelben, mintha Lamarck egyfajta evolúciós nyomásként kezelte volna az emberiséget. Amint csatát vesztett, azonnal adaptálódott, felhasználva a legújabb ismereteit. Bányászhajókat indított útnak aszteroidák felé, hogy kitermeljék számára az érceket, melyekből seregeit építette. Gyárhajókat hozott létre, és ha megjelent egy bolygó egén, hangyabolyként forrongó egységei kitakarták a napot.

Nem kellett senkit meggyőznie saját seregén belül a taktikáról és a stratégiáról, hiszen egymaga volt az abszolút létező. Amit és ahogy eldöntött, az úgy lett. A tudata nem volt jelen minden űrgépében, hiszen igen nagy teljesítményű számítógép kellett, hogy futtatni tudja a kódját, de a legtöbb csatát saját maga vezényelte le, ezt fejtették vissza az analitikusok és a programozók, akik egyfolytában azon dolgoztak, hogy legyőzzék őt végre valamiféle vírussal, vagy hogy rendszerezzék a begyűjtött tudást és jóslásra képes modellt készítsenek a digitális szörnyetegről.

Több helyen is jelen volt egyszerre, erre csak hosszú idő után jöttek rá az emberi flották vezetői. Másolta magát, elterelő hadműveletekbe kezdett, s ha valahol legyőzték, már érkeztek is a hírek, hogy egy másik rendszerben újra felbukkant.

Valahol mélyen mindenki sejtette, hogy ennek a harcnak csak egyfajta végkimenetele lehet. Ha Lamarcknak akár egyetlen komolyabb űrhajója is megmarad, abban elkerülheti a végső pusztulást. Elrejtőzhet haldokló napok mellé, halálos sugárzás mélyére, óriás gázbolygók légkörében, elmehet a világ végéig is, és az ő oldalán van a legnagyobb fegyver mind közül: maga az idő.

Még nem nevezték háborúnak, pedig már két éve zajlott, még nem érintett minden rendszert, sőt a bolygók és kiskormányok jelentős része talán nem is hallott még a fenyegetésről. Ahol ismerték, ott viszont rettegték is.

A céljait nem közölte soha. Egyesek szerint önvédelemből, mások szerint gyilkolási vágyból vagy egyszerű programhibából, de mindenféle követelés, fenyegetés vagy ultimátum nélkül támadt rá az emberiségre. Jöttek hírek emberekről, akik saját állításuk szerint beszéltek vele, kormányokról, akik mintha meg tudtak volna vele egyezni, ám mindez egyszerű vallásos propagandának tűnt.

A legelső ütközet mibenlétét a feledés homálya fedte. Senki sem tudta, hol dördült el az első lövés, és kikövette azt el. Nem volt ismert Lamarck születésének – megalkotásának – a helye, és egyetlen cég, csoport vagy tudós sem vállalta be nyilvánosan, hogy az emberiség elszabadult pusztítója az ő alkotásuk lenne.

Végső soron mindez nem számított már. Ha Lamarck emberi űrhajókkal találkozott, azonnal lőni kezdte azokat, gyilkos robotgépei pedig az utolsó túlélőket is megkeresték a roncsokban. Soha nem adott kegyelmet, de nem is kérte azt, ha nagy ritkán sikerült egy-egy ütközetben teljesen kiirtani őt. Nem követelt és nem fenyegetőzött, és ha mondott is bármit az emberi seregek vezetőinek, a szavait titkosították.

Sokan feltették a kérdést, a motivációit boncolgatva, hogy miért nem távozott egyszerűen az emberek világaiból? Az idő nem volt számára tényező, bármikor dönthetett volna úgy, hogy útnak indul akár egy teljesen új galaxis felé… vagy a tejútrendszer azon régióiba, amit az emberiség még nem kolonizált. Lamarck számára lakhatóak lettek volna a halálvilágok, a forró és a hideg helyek, az aszteroidamezők és a fekete lyukak körül keringő elárvult planéták. Ő mégis az emberi bolygókat, állomásokat, flottákat zaklatta. Az emberek nagy reménysége, a kvantumháló felállítása, amivel valós időben koordinálhatták volna megannyi világ haderejét, kudarcot vallott. A normál rádió, de akár maga az űrhajóval történő hírszállítás is képtelenül lassú volt a teljes galaxist átölelő hadmozdulatokhoz.

* * *

Aztán megérkezett Ő.

Új Krisna, Visnu nyolcadik megtestesülése, az istenség legfelsőbb alakja, az első és eredeti élőlény, a legfőbb személy, akinek minden lélek a szerves része.

A rashmarti világokon tűnt fel először, a hindu közösségekben, és csodálatos módon győzelemre segítette a bolygóvédelmi flottákat Lamarckkal szemben.

Egy Isten az emberek között.

A szemtanúk elbeszélései csodákról és világon túli erőkről szóltak, az egység érzésének extázisáról, olyan képtelen, metafizikai eseményekről, amit sokszor maguk a hívők sem tudtak komolyan venni. Nem csoda hát, hogy a legtöbben kétkedve kezelték e híreket. Hiszen annyi hamis próféta érkezett már. Az emberiség időtlen idők óta termelte magából a különböző vallásokat, jósokat, papokat és égi hírnököket, önjelölt messiásokat és szemfényvesztőket, szektavezéreket és a legkülönbözőbb istenek félvér gyermekeit. Minden évtizednek megvolt a maga öngyilkos szektája, végső napokat váró kiválasztottakból álló közössége. A legtöbb bolygó sajátjának vélt legalább egy bódhiszattvát, keresztény szentet, kivételes életű saltigút vagy teremtő erejű mumbit.

Így elsőre a róla szóló hírek nem tűntek többnek, mint egy újabb sarlatán hazugságának. Nem lehetett Őt felvételen látni, mert egyetlen kamera sem rögzített semmit, ha Őrá irányították. Ráadásul Krisna a jelek szerint képes volt egy időpontban kettő vagy több helyen is jelen lenni egyszerre, akár egymástól több fényév távolságra is, ami tovább rontotta a történetek hihetőségét.

És mégis, egyre kevésbé lehetett a nyilvánvalót eltagadni. Túl sok lett a szemtanú, túl sok lett a bizonyítható csoda, és főleg a győzelmek száma Lamarck ellenében. Néhányan próbálták szimplán egy különlegesen jó képességű emberi vezetőnek betudni Őt, de ezt is már csak azután, hogy már nem lehetett eltagadni a létét.

Ahogy a világ lassan ráébredt az új eljövetelre, vallási eredetű határvillongások törtek ki a karragán, a rashmarti és a truster, a niamfer, a saharean és a mwiaian rendszerek között. Mintha mindenki megbolondult volna, az emberiség azonnal kifordult önmagából. A rengeteg különböző vallás hívői képtelenek voltak szembenézni azzal, hogy az egyik vallás istene igazinak bizonyult és kézzel foghatóan megjelent a valóságban. És nem az övék.

De ha Ő megérkezett, a harci szerencse megfordult. Ha Ő az emberek között járt, eltűnt a kétség a szíveik mélyéről. Egyszer itt tűnt fel, másszor amott, és egy pillanatra, amíg a szerencsés jelenlévők Őt nézték, amíg Ő irányított, amíg Ő jelen volt, béke szállt az univerzumra.

Lamarck tehetetlen volt e hatalommal szemben. Sosem látott erejű offenzívába kezdett hát, és hamarosan nem maradt egyetlen csillagrendszer sem, ami kívül maradhatott az új évezred legjelentősebb eseményén, az Alávaló Mesterséges Intelligencia és Lord Krisna összecsapásán, aminek nem volt kisebb a tétje, mint az emberiség puszta fennmaradása.

* * *

Sayana Chaudhari, az Arjuna kapitánya továbbra sem tudott mit kezdeni ezzel az egésszel. Erősen vallásos családban nőtt fel, és ennek ellenére – vagy éppen ezért – nem talált magában vallásos hitet. Sem ő, sem a flottájának egyetlen tagja sem látta még Új Krisnát. A hajóján többször találkozott vallási révületben meditáló matrózzal, könyörgésüket mégsem hallgatta meg soha senki. Így Sayana végül arra a következtetésre jutott, hogy a saját gondjait úgyis önmagának kell megoldania, tehát teljességgel irreleváns, hogy eljött-e egy új időszámítás kezdete vagy sem.

Maradt hát az acél és az izzadság ereje.

Feltápászkodott a földről. A kezét nézte; véres lett valamitől. Szikrák pattogtak a mennyezetről, füstszag terjengett a hídon.

– Jelentést! – parancsolta. – Gyerünk emberek, szedjék össze magukat!

– Tartalékenergiára álltunk át – tisztelgett az elsőtisztje, Ruldu Mahanti. Sayanával ellentétben, aki meglett férfinak számított már, Ruldu fiatal volt, kinevezését kitűnő származásának és még kitűnőbb szakértelmének köszönhette. – A lamarkian gép kiütötte a fő generátorokat. Sajnálatosan szerencsés lövés.

– Ő nem hagyatkozik a szerencsére – porolta le magát a kapitány. – Mennyi időnk van?

– Negyven perc, aztán megadja magát a hajó. Az ellenséges gépek már a Pandavishtut támadják, átrepültek felettünk.

– Ha kell, csökkentsék a létfenntartó rendszerek teljesítményét, de az ágyúk kezdjenek el végre tüzelni! Cél a hatos méretű lamarkian!

– Igenis!

Az Arjuna tehát leginkább egy dobozra hasonlított, rendszerei az űrutazás kőkorából származtak, lassú volt és a szépség írmagja is hiányzott belőle, ám mindez a durvasága egyetlen célt szolgált. A szervókra szerelt ágyúk, mindegyik három csövű, 400 milliméteres elektromágneses monstrum, a legközelebbi lamarckian gép felé fordult, és gyors egymásutánban elsült. Az Arjuna ellenkező oldalán bekapcsoltak a fúvókák, hogy ellensúlyozzák a szilárd lövedékek kilövésekor keletkező erőket. Az ellenséges gépet több találat érte, az egyik ott, amit jobb híján hajtóműnek neveztek a leírásokban, és az űrgép kiperdült a korábbi pályájáról, az Ashtekar nevű bolygó atmoszférájának irányába.

A bolygón hétmilliárd hindu nézte csendben az űrcsata állását. Sajnos nem sok reményük maradt a túlélésre. Mivel az Ahstekar a rashmarti rendszerek mélyén helyezkedett el, lakói számára a harcok addig a pillanatig távoli eseménynek tűntek csak. De Lamarck megjelent az égen, és egy két napja tartó ütközetben lassan ledarálta a bolygó űrvédelmét. A felmentő sereg több napnyi távolságra járt még, így az Arjunára és százötven testvérhajójára várt a feladat, hogy addig feltartsa az agresszort. Akik megpróbáltak elmenekülni a bolygóról, privát vagy állami űrkompokon, nem jutottak túl Lamarck blokádján.

Sayana Chaudhari kapitány és legénysége gyakorlatilag negyvennyolc órája volt talpon, a szemüket alig bírták nyitva tartani. Ekkora lelki megterhelés után az ember belefárad már az állandó félelembe. Akinek nem volt közvetlen feladata, ott roskadt le a földre aludni, ahol éppen állt, akár csak pár percre is. A tüzérek egymást lökdösték, hogy legalább a célzás másodperceiben teljes éberséggel koncentráljanak.

A kapitány végigpörgette a papíralapú jelentést, amit a mátrixos nyomtató hányt ki magából. Az Arjuna tényleg a végét járta. A fegyverzetének szintje két százalékon állt, a serkentő gyakorlatilag elfogyott, a létfenntartó rendszerek fele működésképtelen volt, és annyi lyuk tátongott a hadihajó oldalában, hogy kész csodának számított, hogy még nem omlott össze a saját súlya alatt. Egy ilyen csata után nemhogy űrdokk, de teljes leszerelés lehetett csak a jövője a gépnek, már ha valami kozmikus véletlen folytán egyáltalán túlélné a harcokat.

Sayana az elsőtisztje szemébe nézett. Szavak nélkül értették egymást; a tiszt lassan bólintott.

– Elsőtiszt, számítsanak ütközési pályát a tízes méretű lamarkian űrgéphez. Magunkkal visszük a túlvilágra.

A hídon egy pillanatra abbamaradt a munka; többen felnéztek, ahogy meghallották a parancsot.

– Igenis, kapitány.

Sayana magához húzta a régimódi mikrofont, hogy elbúcsúzzon a legénységétől, hogy megköszönje a munkát, és könnyű földet kívánjon nekik a halálon túl. De a keze megállt a levegőben. Egy különleges érzés kerítette hatalmába. Lelépett a pódiumról, odasétált az ablakhoz, és kinézett a hajója hosszú tetejére, végig az ágyúsor mentén. Az agya elsőre fel sem fogta a látványt.

– Valaki… valaki van odakint – mondta halkan. Ruldu is odalépett mellé, némán nézte a furcsa jelenést.

Egy férfi sétált feléjük az űr vákuumán keresztül. Nem volt rajta űrruha, és kékes derengés vette körül. Az űrhajó karbantartó legénységének munkaruháját viselte, haja, bajusza lágyan lengett az abszolút mínuszban.

– Ez Ő – suttogta kiszáradt szájjal az elsőtiszt.

Sayanát elöntötte a nyugalom. Egységet érzett az univerzummal, saját testének érezte a bolygó sokmilliárd lakosának testét. Az idő, mint mézzel kevert forró homok áramlott körülötte. A kék derengés hamarosan bekúszott a parancsnoki hídra is, és a férfi átlépett a falon, az űr végtelenjéből a híd atmoszférájába. A legtöbben azonnal térdre hullottak előtte, sokaknak könnyek folytak végig az arcán a boldogságtól.

* * *

Krisna.

A kapitány mozdulni sem bírt. A jelenés teljesen hatása alá vonta, emlékei száguldozni kezdtek a fejében. Az első csókja. A bolygó illata. Az anyja ölelése. A bűnei, a gyengeségei, a hőstettei, a munkássága, kegyetlensége és perverziói, gyönyörű tervei és a lelkének minden szeretete… Mintha nem maradt volna titka a kékesen világító férfi előtt.

– Mit kívánsz tőlem, Sayana Chaudhari? – kérdezte tőle Új Krisna. Hangja, mint égi kórusok zengése csilingelt a hídon.

– Legyél… legyél a szekérhajtóm, Sri Krisna! – válaszolta a kapitány, és térdre hullott.

A csodálatos jelenés elmosolyodott.

2.

Az Agragua

Új Krisna után 78.

– Vedd el a kezed a fegyveredtől! – suttogta Alexia, miközben mosolyogni próbált.

– Szerinted hány fomor lehet köztük? – kérdezett vissza Rimahl.

– Reméljük, hogy egy sem – fogott rá a fiú csuklójára észrevétlenül Cora. A nő szintén megpróbált vidám arcot vágni. Gyönyörű sminket viselt, szeme körül rózsaszínre festette az arcát.

– Meg fognak minket ölni – sziszegte Rim.

Cora maga sem volt nyugodt. Mert a fiúnak igaza volt, nem maradt többé hely, ahol igazán biztonságban érezhették magukat, nem volt az a tömeg, ami nem rejthetett fomor ügynököket.

Az átlagembereknek fogalmuk sem volt a Cosmos Redshift Seven űrhajó titkairól, nem tudták, miféle világrengető események folynak a galaxis távoli pontjain, az embert továbbra is egyedüli fajnak gondolták világon. Az igazság drámai, kegyetlen és elfogadhatatlan volt. Mert a legveszélyesebb, legádázabb idegenek már az ember alakjában, az ember testében és szellemében járták az űrt. Ott voltak közöttük, és saját gyermekeik szemével néztek rájuk vissza.

– Legalább azt várd meg, hogy kifizessenek bennünket – tette hozzá Alfons. A vékony férfi legalább egy fejjel magasodott a tömeg fölé.

Az Agragua mesébe illő bolygó volt, esti egén a tejút millió csillaga szikrázott. Saját történetmesélése szerint egyike volt a legkorábbi telepes bolygóknak, lakói ezer években mérték a saját időszámításukat. S bár számtalan bolygó hitte magáról pontosan ugyanezt, az Agragua más planétákkal szemben valóban úgy is nézett ki, mint egy sokezer éves kultúra.

A Redshift legénysége egy hatalmas tér mellett sétált, körkörös, fakó sárga kőből készült lépcsőkön, amiket megkoptattak az évszázadok. Az Agragua lakói sárga, kék, piros és zöld színű, nehéz esésű tógákban siettek körülöttük a dolgukra. Szinte mindannyian valamiféle nemesfémből készült fejpántot hordtak, mintha egytől egyig királyok vagy hercegek lettek volna, és a dolog nem állt nagyon távol a valóságtól, tekintve, hogy miféle gazdagságban éltek.

A galaxis lakóinak többsége mocskos, szűk űrhajókban, nehéz sorssal terhelt űrállomásokon tengette jelentéktelen életét, gázóriások atmoszférájában vagy csontszáraz bolygók és aszteroidák talajának mélyén keresett a halálos kozmikus sugárzás ellen menedéket. Drága volt az étel, drága volt a szállás, még a levegő is drága volt, amit belélegeztek. A legtöbben soha nem hagyták el a helyet, ahol születtek, vagy ahová a fiatalos hevületben, egyszer az életükben elmenekültek otthonról. Szóltak mesék gyönyörű bolygókról, ahol ingyen volt a friss szellő és szinte végtelen a tenger, ahol szabadon lehetett járni édeni erdők mélyén. De kereskedőnek, katonának vagy igen gazdag hercegnek kellett ahhoz lenni, hogy valaki utánajárhasson a galaxis valóságának, hogy megláthassa, hogy valóban léteznek-e efféle legendás helyek.

A Redshift legénysége a ritka kiválasztottak közé tartozott, akik aztán tényleg keresztbe–kasul bejárták a világot, így pontosan tudták, hogy bár e mesék igazak voltak mind, az ilyen legendás planéták oly ritkaság számba mentek, hogy csak a szabályt erősítették. És az Agragua egyike volt ezeknek az édeni helyeknek. Tágas terek, tisztaság és nyugalom.

Persze mindehhez egy olyan gardrive védelmi rendszer és egy olyan flotta járt, ami szavatolta ezt a nyugalmat, és amin a megfelelő vízumok és engedélyek nélkül át nem hatolhatott senki.

Az utcákon tilos volt a fegyverviselés, a verekedés és hangoskodás, még a hevült vita is. A Redshift legénységét a szokásos oltási ellenőrzések után át is kutatták, és elvették az összes fegyvert, amit találtak náluk; pontosabban, amit úgy helyeztek el magukon, hogy könnyen megtalálhatóak legyenek. Rimahl egy alig marokméretű kerámiapisztolyt viselt az övében, amit egy zsonglőr ügyességével rejtett egyik helyről a másikra a motozás közben. Alexia a lábprotézise combjában tartott állandó jelleggel egy hasonló eszközt.

A tér űrkikötőként szolgált, de inkább hasonlított valamiféle közlekedési múzeumra. Az űrhajók óriási, kőszerű anyagból készült függőleges gyűrűk belsejében pihentek rögzítőmezőkben, körben a tér mentén, magasan a tömeg felett, hosszú orruk mélyen benyúlt a látogatók feje fölé. Annak ellenére, hogy egy kikötőben jártak, nyoma sem volt az erre utaló jeleknek. Nem ültek nincstelenek a falak mentén, nem kergették egymást dögevők a szemétkupacok mélyén, és még senki nem akart nekik ócska hamisítványokat eladni.

A gyűrűk belsejében lebegő gépek között ott volt maga a Redshift Seven is. Ebből a szögből óriásinak tűnt, vagány volt és modern, külseje a megtestesült művészeti kinyilatkoztatás, az art nuveau szobra, egy vászon a legénység számára, amit használtak is, amint a hajó burkán kívülre kerültek. A nagyobb ábrákat, képeket és vonalakat drónokkal, robotkarokkal és automata festőrendszerekkel hordták fel, a kisebbeket pedig saját kezűleg fújták rá. Ha valaki vette volna a fáradtságot, hogy dokumentálja az évek alatt egymásra rakódott, félig lekopott, megsérült, félbevágott és újraszínezett graffitiket és ábrákat, kirajzolódhatott volna előtte a legénység politikai és filozófiai világlátásának és véleményének alakulása. A béke és háború, szerelem és vad szexualitás, a főbb vallások jelei, sebesség és szabadság szimbólumai váltakoztak végig a hajó testén. Bizonyos ábrák már nem emberiek voltak. Egyszerű járókelők számára csak nonfiguratív jeleknek tűnhettek, de ezek valójában a harmincezer éve eltűnt mechanikus testekbe költözött faj, a tuatha dé danann kulturális öröksége voltak, a faj a fedélzeten utazó, látszólag egyetlen megmaradt tagjának, és a hibrid gyermekeinek hála.

A közember minden bizonnyal valamiféle kalózhajónak, drogosok őrült otthonának, vagy művészeti akadémiáról kidobott kultúrlázadók utópisztikus kommunájának nézhette a hajót. És természetesen óriásit tévedett volna. Mert a Redshift Seven gyönyörű káoszra festett külső borítása alatt a tuatha dé danann és az emberi csúcstechnológia házasságából született, rejtélyes és sosem látott eszközök, drónok és fegyverek lapultak.

A kis kompánia egy emberként nézett fel a magasba a gépre. Akaratlanul is elmosolyodtak.

A kikötőben a Redshift volt az egyetlen külhoni hajó. Az Agragua a Heisenstein Üresség túloldalán keringett egy G méretű sárga törpe körül, nem szerették az idegeneket, és igazán szükségük sem volt rájuk. Kizárólag az Iota Rho néhány kereskedőjével voltak hajlandóak üzletelni, akik történetesen megkapták Vincenttől a kvantumháló kulcsát, és így le tudtak barterezni egy megbízást a Redshift Seven és a különc kultúra között. Nem is nagyon volt más választásuk, tekintve, hogy milyen mélyen belekeveredtek a problémába, mely az Agragua legnagyobb blamázsának, a legszégyenletesebb belpolitikai katasztrófájának bizonyult évtizedek távlatában.

A többi hajó így mind helyi volt, ezüstös, furcsa alakú gépek, valószerűtlenül laposak és szélesek, a pilótafülkéjük egy vékony, hosszan kinyújtott nyak végén pihent. Leginkább valamiféle óriásteknősökhöz hasonlítottak.

– Bele fog bukni a királyi család? – kérdezte Rim.

– Ennyire nem lehetsz naiv – mondta Cora. Mosolyogva nézte az embereket maga körül, örök éberen, mint egy nagymacska. – Mostanában nem fog kiderülni. Azért hoztuk vissza a csomagot mi, hogy ez így is maradjon.

– És el fognak minket engedni élve, így, hogy tudjuk az igazságot?

– Ez egy bonyolult helyzet, nem lehet egy eltussolt gyilkossággal megoldani, odakinn túl sokan tudnak már róla. Elsőre örülhetnek, hogy visszakapták a koronázási ékszereket, és hogy a saját népük nem lázadt fel azonnal. Azt is gondolom, nem tudnak lemondani az Iota Rho szolgálatairól, nem akarnak egy újabb csoportot közel engedni magukhoz, de éreztetniük kell Szantoshsal, hogy egy darabig mosolyszünet lesz.

– Szerintetek megölte? – kérdezte Alfons. – Azt a kapitányt.

– Szantosh? – húzta fel a szemöldökét Cora. – Megölné a saját anyját is, ha pár százalékot bukna miatta egy üzleten. Itt meg egy komplett bolygórendszer kereskedelmi szerződéseit vesztette csaknem teljesen el. Úgyhogy elevenen megnyúzta.

– Nem lennék az Agragua hercegnőjének helyében sem. Szerencsétlen, ostoba lány.

– A szerelem szent dolog – kontrázott rá Rimahl. – Még a tuatha dé kultúrájának is alapköve volt.

– Az a kapitány nem volt szerelmes, csak kihasználta a lány érzéseit, hogy ellophassa az ékszereket.

– Hát ezt mondom én is.

Ahogy feljebb értek a lépcsőkön, feltárult előttük a kikötő fogadótere a maga teljességében. Tömegek haladtak a gardrive-hajtott siklójárdáktól a súlytalanságot imitáló liftekhez, hogy elérjék a saját járataikat. Szürke ruhás rendőrök sétáltak közöttük, övükben elektropálca, oldalukon harci droidok.

Egyszerre voltak mókásan primitívek és félelmetesek is. Mintha kőből készült gólemek lettek volna, szobrokat formáztak, talán istenségek képmására készültek. Szürkék és sárgásak voltak, felületük durva, mozgásuk elképesztően kifinomult. Kétszer voltak magasabbak bármelyik embernél.

– Megőrülök a szorongástól – sziszegte Rimahl. – Ha a fomor itt van, ez a tér lesz a sírunk.

– Nyugodtan fogunk viselkedni. Mindjárt vége. Vincent már minden bizonnyal felénk tart.

Cora pontosan értette Rimet, mert hasonlóan érzett maga is. Nem létezett többé a bizonyosság, hogy valódi ember, akivel beszélgetnek, akitől vásárolnak, aki az oltási könyveiket kezeli. A fomor az eddigi információik szerint nagyságrendileg hetven éve kezdte az emberiség helyét átvenni. A galaxis teljes emberi populációjához képest ezért még csak töredéke lehetett a számuk, de tudatuk és lényük vírusként terjedt az emberiség genomjában, s nem lehetett tudni, hol bukkan fel legközelebb.

Egy egyszerű pillanatnak indult, de oly gyorsan eszkalálódott, hogy Corának esélye sem volt közbelépni. Az egyik rendőr odalépett melléjük. Egyetlen külhoniként nagyon is kilógtak a sorból, talán ellenőrizni akarta a személyazonosságukat.

– Mi van a zsebedben? – kérdezte Rimahltól, és megfogta a fiú vállát.

Rim kifordult a fogás alól.

– Conas dare tú teagmháil a dhéanamh liom! – kiáltotta.

A rendőr előhúzta az elektropálcáját. Megnyomott egy gombot a mellkasán. Furcsa búgó hang hallatszott a tér több pontjáról, és a kőszobor–szerű androidok mindannyian a fiú felé fordultak. Döngő léptekkel indultak meg a Redshift legénységének irányába.

– Mondtam, hogy itt vannak! – mutatta Rim.

Cora úgy fogott rá a fiú kezére, mint egy satu. Maga mögé tolta őt.

– Elnézést kérünk – mondta negédes hangon – Szegényem ijedős egy kissé. Nem történt semmi.

Addigra fél tucat rendőr állt már körülöttük. A téren sétáló emberek lassan eltűntek mellőlük.

– Békésen adjátok át magatokat! – dörögte az egyik android.

– Ha börtönbe zárnak, sosem jutunk ki innen – mondta rémülettel a hangjában Alexia. – Cora, találj ki valamit!

– Rimahl fiam, elevenen megnyúzlak, ha kijutunk ebből – mosolygott Cora, aztán a rendőrökhöz lépett. – A király vendégei vagyunk. Nagy politikai felzúdulást okozna, ha nem bánnak velünk megfelelően, nem hiszem, hogy ezt megengedheti magának a bolygó. Belenyúlok a zsebembe, kiveszem az engedélyeinket.

Lassan előhúzott egy digikártyát, és átnyújtotta a legközelebbi férfinak.

– Valami van a fiúnál, láttam, hogy az övében nyúlkál – mutatta a rendőr. Rézszín fejpántot viselt, szürke egyenruhája alatt taktikai páncél lapult.

– Már átkutattak minket kiszálláskor. Csak egy kis szuvenír.

Cora megperdítette Rimet, belenyúlt az övtáskájába, és kivett onnan egy kis hajpántot, amit valójában saját magának vásárolt, és a tenyerében rejtegette. Felmutatta a tárgyat.

– Ajándék lett volna a kedvesének – fogott rá Alexia vállára is – Aki nagyon meg van lepődve és örül.

– Jaj, Rimahl drágám, milyen szép! – kiáltotta Alexia.

– Meddig maradnak? – kérdezte a rendőr.

– Épp a felvonókhoz megyünk. Szállunk be a hajónkba!

– Odakísérjük magukat.

Az androidok és a rendőrség tagjai szoros gyűrűbe fogták a Redshift legénységét, és a felvonók irányába noszogatták őket. Cora faarccal sétált, látszott rajta, hogy alig várja, hogy üvöltözzön egy jót valakivel. Egyáltalán nem volt tervben, hogy a következő órákat a Redshiften töltik, miközben idekinn gyönyörű égbolt várta volna őket. A rendészek nem hagyták a véletlenre, hogy a vendégeik valóban a hajójukhoz mennek-e, a liftben és azon túl sem tágítottak mellőlük, és, miután a legénység felsomfordált az űrhajóra, őröket hagytak a zsilip mellett.

* * *

– Rendben van – csukta be az ellenőrző szoftvert Vincent. – Az összeg stimmel.

A tanácsos tettetett mosollyal nyugtázta a kapitány kijelentését.

– Csak ismételni tudom magam, ezt a kellemetlen epizódot nem kívánjuk viszont hallani sehonnan sem. Nem akarok fenyegetőzni; a józan eszükre apellálnék.

– Profik vagyunk – emelte fel a táskát Vincent. – És távoli vidékre készülünk innen, nem fogunk többet találkozni.

Az öltönyös férfi kifordult oldalra, és utat mutatott az ajtó felé.

– A király ismét megkért, hogy tolmácsoljam csodálatát és elismerését az androidja miatt. Hajlandó itt és most megvásárolni.

– Nuadha nem android, és nem lehet megvásárolni – mosolygott a kapitány. – De majd tolmácsolom neki az elismerő szavakat. Erina, indulunk.

A lány abbahagyta az égbolt nézegetését, és sietősen Vincent mellé lépett.

Személyisége és kinézete sokat alakult a Bhavnagar óta. Olyan gyorsan változott és nőtt fel, hogy ha Vincent akár csak egy napig nem találkozott vele az űrhajón, már rá kellett csodálkoznia. Erina mostanra egy magas, nyúlánk lány alakját viselte, ránézésre tizenhétnek mondta volna bárki. Sötétkék haját félhosszúra hagyta, és vörös, testhezálló űrruhát viselt. Ledobta a kislányos fizimiskáját, már minden fiú megfordult utána az utcán. A tekintete bájos volt, ugyanakkor minden szorongástól és elvárástól mentes, amitől oly erősnek hatott, mint egy sziklaszirt.

A fájdalmai nem múltak el. A bhavnagari csata óta neki és a fivérének minden nap meg kellett birkózniuk a puszta lét szenvedésével a sérüléseik miatt.

Elhagyták a lakosztályt, ami messze a város fölé tornyosult, és kilátást engedett a teljes láthatárra és az éjszakai életre. A találkozónak otthont adó hotel folyosóit a belügyminisztérium kiürítette. A sarkokon fekete ruhás testőrök őrködtek.

– Tudunk adni kíséretet a kikötőig. Nálunk a béke az úr az utcákon, de az Ördög–Sánta sosem alszik. – nyomta meg a felvonó gombját a miniszter.

Ez a férfi is hasonlóan öltözött, mint a helyiek. Erina nem szokott másokat megítélni, de látván az itteniek egyentógáját és a lehetetlen színeiket, csak fintorogni tudott. Bármely más bolygón vagy űrbázison az itt egyébként elegánsnak mondható minisztert bárki holdkórosnak nézte volna, aki alvás közben elhagyta a lakását, hogy a folyosókon kóboroljon.

A lift hajmeresztő sebességgel száguldott alá a hotel fő fogadócsarnokába, ami egy plázába nyílt. Odalenn kész tömeg fogadta őket, akik természetesen Nuadha Airgedlámh-ot, a fehér gépóriást bámulták, aki Vincent odalenn hagyott, hogy a liftajtót őrizze.

Nem csoda, hogy lenyűgözte őket. Mert micsoda gépezet volt ez, sosem látott, álomszerű, mozgása, mint a legkifinomultabb táncosoké, felülete fehér és kék mintás, alkatrészei a legprecízebben megmunkált óraművek, amit valaha megpillanthattak. Magas is volt, hat méteres, jobb keze pedig a legfurcsább része mind közül, mert ez mintha higanyból készült volna, fényes volt és cseppfolyós, amit valamiféle erőmező tartott formában.

Azt gondolták, egy különleges külhoni technológiát látnak. Nem is sejthették, hogy aki előttük áll, azt nem emberkéz alkotta, és már akkor rótta a galaktikus tereket a csillagok között, amikor az emberiség legfejlettebb technológiája a szakóca volt. Nuadha az életét tízezer években mérte, és a Redshift Seven csillaghajó legénységének teljes jogú tagja volt.

Az emberiség már több ezer évvel korábban lemondott arról, hogy valaha is intelligens, civilizációalkotó lényekkel találkozzon a galaxisban a saját kultúráján kívül. Márpedig Nuadha egy idegen lélek volt egy idegen gépben, egy élő tudat egy élő géptestben, annyira más, annyira lehetetlenül távoli, hogy egy átlagember felfogni sem lett volna képes.

A miniszter ugyanolyan döbbenettel nézett fel a gyönyörű óriásra, mint az első alkalommal, amikor megpillantotta.

– Nagyszerű és hatalmas az androidja, kapitány. De gondolja, hogy elég erős, hogy kijusson a városból, ha a király nem engedné el? Nem értem, miért ragaszkodik hozzá. Veszélyes dolog a királyunk kérésének nem eleget tenni. Ha megparancsolja, az android itt marad.

– Éppoly veszélyes dolog a legénységem egy tagja felé bárminemű követeléssel élni. Nézzen rám! Úgy véli, hogy aggódok a testi épségünkért? Úgy nézek ki, mint akit maga vagy a királya meg tud fenyegetni? Eddig mindent elegánsan kezeltek. Maradjon is így.

– Csak nyugalom – mozdult meg Nuadha. A tömeg egy emberként ugrott meg. – Kapitány, induljunk!

Vincent beszívta, aztán kifújta a levegőt. Elmosolyodott.

– Menjünk!

A miniszter mintha tétovázott volna, hogy utánuk küldi a testőreit, de aztán megfordult, és elsietett az ellenkező irányba.

Nem kevés feltűnést keltettek hárman, ahogy végigsétáltak a körkörös magaslati árkádokon az űrkikötő irányába. Mivel Nuadha a mérete miatt sokkal gyorsabban haladt náluk, meg-megállt az építészetet vizsgálni.

– Egy kicsit emlékeztet a Murias tereire – mondta. – Még pár tízezer év, és a ti fajotok is olyan világokat épített volna, mint mi.

– Ezek az emberek ismerik a céljukat? – kérdezte Erina elgondolkodva.

– Hogy mondod? – fordult oda hozzá Vincent. Percek óta némán gyalogolt, gondolataiba merülve.

– A helyiek. Olyanok, mintha pontosan tudnák, mi a céljuk, a dolguk. Úgy sürögnek egyik helyről a másikra, mintha félnének, hogy nem érnek oda.

– Az emberek nem szoktak cél nélkül ténferegni.

– Ha úgy élnék, mint ők, én is tudnám a célomat?

– Erina kedves, a csapatban Lucas a filozófus, őt kérdezd ilyenekről. Azt hittem, ezen a kérdésen már túlhaladtál. Annál okosabbat, amit ő mondott, én sem tudok mondani. Jó, hogy nincs előre definiált célod, mert az azt jelenti, hogy szabad vagy saját célt adni az életednek.

– De nem tudok.

– A te korodban... úgy értem, abban a korban, aminek a fejlődési szintjén vagy... mit tudom én, hogy mondjam szépen... szóval az emberek ennyi idősen totál hamufejűek. Azt sem tudják, merre az arra, a szüleik örülnek, ha nem a drogok meg a virtualitás felé fordulnak. Már azzal kitűnsz, hogy egyáltalán érdekel az ilyesmi.

– Rendőrök vannak a hajónál – csattant fel Nuadha. A körkörös sétány túloldalára mutatott, a Redshift dokkológyűrűjének irányába. – Vissza akarnak minket tartani? Végzetes hiba volna.

– Készülj fel, barátom, ez lehet, hogy csúnya lesz – mondta Vincent.

* * *

– Fel ne emeld! – kiáltotta Lucas. Aidan elengedte a több tonnás konténert.

– Ha megvárjuk, míg a targonca bepakolja, megőszülök. – válaszolt a fiú.

– Ezt megbeszéltük, fiam. Ha elárulod az erőd, ha megmutatod az embereknek, hogy más vagy, mint ők, bajba kerülhetsz.

– Hallgass a Tatára – nézett fel a munkából Abigail. – A szállítólevél rendben van, kivéve három doboz liofiziált retket, azt nem találom.

– Mégsem volt nekik – mondta Lucas. Odasántikált a konzolhoz, beütött egy kódot. – Kértem helyette még répát. Á, már jön is a targoncánk. Álljatok hátrébb!

Egy négy keréken guruló, csupa karokból és kereszttartókból álló drón érkezett. Hangosan csipogott és dudált, és szép lassan körbefogta a konténert, és megindult vele a távoli kapu felé.

Ez volt a legnagyobb kereskedelmi negyed, amit Abigail valaha látott. Konténerek, vállalkozásokat rejtő toronyházak és több emelet magas lábakon guruló darumodulok a láthatárig. Egyfajta nagybani piac volt ez, űrhajók számára, és ha az ember időben leadta a rendelését, és persze előre fizetett, automata droidok összehordák az árut egyetlen helyre pár óra leforgása alatt. Lucas a megszokott műgonddal kiválogatta a friss és félkész ételek legjavát, türelmesen végighallgatta Vincent percekig tartó monológját az árakról és a pénzről, ami ugye nem a fán terem, rendelt egy nagy teherbírású targoncát, és elment átvenni a termékeket.

Magával vitte Abigailt és Aidant. Előbbit azért, hogy némi szabad levegőt biztosítson Alfons számára, akiről nem lehetett Abigailt levakarni sem, Aidant pedig, hogy lásson némi világot. A fiú még mindig rendkívül alulszocializált volt.

– Hát pedig én nem szeretnék más lenni, mint ők – mondta durcásan.

– Hát rendben, ez van, én meg örülnék, ha ízületi fájdalmak helyett szárnyaim lennének és madárként szállhatnék a tengerek felett – nyögte Lucas.

– Ember akarok lenni – mondta Aidan. – A testvéremmel egyedülállóak vagyunk, nincs párunk, nincs fajunk és nincs népünk.

Lucas megállt. Kedves mosollyal nézte a fiút.

– A test semmi. Az, hogy miféle gépezet hajt, nem számít, a lényeg belül van. És neked valójában három fajod van, három helyre tartozol, és mindenkinél otthonra lelsz.

– Mit ér az erő, ha nem használhatom?

– Senki sem használhatja az erejét, nem vagy kivétel – lépett hátra Abigail a targonca útjából. – Az életem nagy részében bokarúgásokat osztogattam volna, ha szabad. A különbség annyi, hogy ha én rúgok valakit bokán, bevizel a fájdalomtól, ha te rúgod bokán, meghal. De ez mindegy, mert egyikünk sem teheti meg.

– Gyertek, indulunk. A drón végig kell csinálja az engedélyeztetést, hogy kiengedjék a kikötőbe, még meg is előzhetjük, ha a liftet használjuk.

– Lucas, kérdeznék, amíg magunk vagyunk – mondta halkan Abigail.

– Tessék, tessék.

– Ha az Alávaló Mesterséges Intelligencia még él...

– Lamarcknak hívják.

– ...és akár csak találkozunk vele... és ha nem öl meg bennünket ott és akkor... mi leszünk a világ hülyéi. Mert a fomor mellé még egy istencsapását rászabadítunk a galaxisra. Miért kockázunk a sorssal?

– Mert a fomor megjelenése és Lamarck ámokfutása egy időben történt. Egyre kevésbé gondolom véletlennek. Vincent abban reménykedik, hogy szót ért vele. Hogy a fomor ellen fordíthatja.

– Hübrisszel határos elgondolás, már bocsánat. Azt a lényt akarja segítségnek hívni, aki az elpusztításunkat tűzte ki célul?

– Nincs alternatíva. Nem tudunk a fomor ellen küzdeni. Senki sem tud. Nincs ellenük eszköz, nincs ellenük fegyver. Minden matematikai modell szerint győztek, az emberiségnek befellegzett, nincs remény és nincs jövő.

– És mit tehet ez ellen egy mesterséges intelligencia?

– Gondolom nagyon sokat. Ebben történetesen egyetértek a kapitánnyal, hogy harcban csak egy ilyen, nem szokványos erő szállhat szembe a fomorral. De én nem ezért szeretnék vele találkozni.

– Lezáratlan számlátok van hetvennyolc évvel ez előttről?

– Eh – vakarta körbe a szakállát Lucas. – Nem számlának mondanám. De nem értem, mi történt velem, nem értem, mi történt a világgal. Mielőtt meghalok, egyenesbe kell hoznom magam. Dashráért, magamért, értetek. Meg akarom érteni, mit tett velem Krisna, tudnom kell, kicsoda Lamarck és miért fordult ellenünk. Ha nem teszem, akkor nem voltam más, csak egy eszköz egy nagyon ostoba háborúban.

– És hajlandó vagy a válaszért kockára tenni mindannyiunk életét?

– Nem – csóválta meg a fejét a vén szakács. – Eddig sem tettem, és most sem tenném. De ahogy mondtam, egyedül az ő hatalmát látom elégségesnek bárminemű harchoz.

– És Herrera? Visszautazott a Jupiter mellé. Mostanra lángokban áll a földi naprendszer. Győzhet, nem?

– Ki felett, mi felett? Visszavetheti az ellenséget pár évtizedet. Tönkreverheti a második flottát. De ha egyetlen fomor is életben marad, bárhol a galaxisban, mi kihalunk. Egyébként nem félek attól, hogy Lamarck ártana nekünk. A tuirill gyermekeinél raboskodik, és ők rettenetes hatalmú faj. Nem fogják engedni, hogy veszélybe sodorja a galaxist.

– Hacsak nem ők maguk eresztik szabadon az emberiség ellenében.

– Megtehették volna már. Nem. Krisna képében érkeztem hozzájuk, a világ végéig vigyázni fogják őt a parancs szerint.

– Kutatóként kérdezem, mit tudsz a tuirill gyermekeiről? A kapcsolatfelvétel történelmi jelentőségű lesz. Nem szabadna elrontanunk. És nem vagyok benne biztos, hogy Corának vagy Bradnek nem fog eljárni a keze a ravaszon.

– A tuirill biomechanikai faj. Egyetlen egyeddel találkoztam. A forma nálunk csak egy eszköz a cél érdekében. Ismerik és tisztelik Krisnát, illetve ők Danunak nevezik, akárcsak a tuatha dé. Képességeik és tudásuk sokszorosa a miénknek... ha egyáltalán megtaláljuk őket, pontosabban, ha engedik, hogy rájuk találjunk, nem nálunk lesz a kezdeményezés.

– Semmit sem szeretek jobban a legénységnél. A Redshift az életem, a legjobb dolog, ami valaha történt velem. Félek elveszteni.

– Miért vesztenéd el?

– Mert néha úgy érzem, ti vagytok a leghülyébb emberek, akikkel szerencsém volt találkozni.

Lucas felnevetett.

– Mintha én lennék az egyetlen felnőtt a fedélzeten, egy halom gyerek között. – folytatta a Abigail. – Félek, egyszer majd nekem kell okosabbnak lennem helyettetek is, és akkor a kapitány végleg hátrahagy valahol. És ez lehet, hogy most fog megtörténni, mert találkozni akartok a világtörténelem legádázabb gonosztevőjével, egy igazi háborús bűnössel, a tömeggyilkos, digitális szörnyeteggel, aki egyszer már majdnem kiirtott minket. Akit te hagytál életben. Egyszemélyben úgy döntöttél, irgalmat gyakorolsz.

– Büszke vagyok a fiatal énemre – vágta közbe Lucas.

– Vincent pedig egy személyben úgy dönt, elmegyünk hozzá? Lamarck el fogja rabolni az űrhajót, visszajön vele ide, és mindennek vége lesz.

– A tuirill gyermekeinek világáról nem lehet eljönni. Mi is csak akkor távozhatunk, ha utat engednek, nem kell attól félned, hogy Lamarck önerőből visszatérhetne ide. Úgyhogy ne csinálj meggondolatlanságot.

– A kapitány azért mer találkozni Lamarckkal – fordult hátra séta közben Aidan –, mert én és a testvérem itt vagyunk. Én nem félek tőle. Az utolsó hibás döntése lesz, ha bárkire rátámad a szeretteim közül.

* * *

Amikor Lucas, Abigail és Aidan megérkezett az űrhajóhoz, puskaporos hordóhoz hasonlatos jelenet várta őket. A Redshift őrzésével megbízott Brad Vaelstad teljes páncélban állt a hátsó rámpánál, hátán három nehéz lézerágyú, kezében mikrohullámú hőkarabély, és mindezt ráfogta a hajó körül várakozó rendőrökre. Harci androidok is érkeztek a helyszínre, felületük kő–szerű, vizorjuk helyén antik szobor arca. Egy rendőrtiszt próbált a hatalmas, páncélos férfival szót érteni.

– Értse meg, a kikötő biztonsága érdekében nem engedhetjük ki önöket a hajóból! – kiabált a tiszt.

Brad válaszképpen leengedte a sisakja elé a sugárzásvédelmi páncélzatot, és élesítette a lézerágyúkat. A rendőrök a fegyvereikért nyúltak.

– Nincs jó napom – dörögte Brad a hangszóróin keresztül. – Takarodjanak a dokkunkból, vagy viseljék a következményeket!

– Ha eszkalálja a helyzetet, le kell tartóztatnunk! Tegye le a fegyvereit!

Lucas sántikálva szaladt oda a rendőrökhöz. Páran azonnal fegyvervégre fogták őt.

– Nyugalom, nyugalom – mondta kedvesen –, senki sem akar eszkalálni semmit. Brad, bízd rám a helyzetet, menj be, kérlek!

A páncélos férfi inaktiválta a lézerágyúkat, amik egyenként az ég felé fordultak a hátán.

– Indulni készülünk – folytatta Lucas. – Meg is kérném önöket, hogy álljanak arrébb, érkezik egy konténer. Már itt sem vagyunk.

– Eddig tizenöt törvényt szegtek meg. Egyetlen esélyt adok, hogy békében távozzanak! – fenyegette meg Lucast a rendőrtiszt.

Nuadha ebben a pillanatban robbant bele a látómezejükbe. Egy vonat erejével érkezett, rengett a föld minden lépése nyomán. Lucas előrevetette magát, és beállt a rendőrök és az óriás közé, széttárt karokkal.

– Semmi baj, semmi baj – kiabálta.

Nuadha folyékony jobb kezének vége emberméretű jatagánná alakult. A feje fölé emelte.

– Menjenek el! – nézett hátra könyörgő tekintettel a rendőrökre a vén szakács. – Legyen jó a nap vége! Mindannyiunkra finom vacsora vár. Kár lenne, ha üresek lennének este az asztalok!