Eugénie Bastié

VISZLÁT,
MADEMOISELLE!

A feminizmus kudarca

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Eugénie Bastié: Adieu mademoiselle: La défaite des femmes

© Les Éditions du Cerf, 2016

www.editionsducerf.fr

Magyar kiadás:

Eugénie Bastié: Viszlát, mademoiselle! – A feminizmus kudarca

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Dr. Sz. Zsigmond László

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-22-7 (print)

ISBN 978-615-6351-61-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Kontrollfordítás és szerkesztés: Bátorkeszi-Kiss Ákos

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előhang

Inkább a szavak, mint a bajok

Mit is takar a Femen?

Nincs gender, nincs mester

A transz a nő jövője?

A testek tagadása

Behódolás – a nőkért vívott háború

Köln: a szex Bataclanja

Abortusz, egy jog feltalálása

A Nyugat nagy tabuja

A vagina,a transzhumanisták trójai falova

Mulier oeconomicus

Éljen a nemek közötti különbség!

Epilógus gyanánt

„Soha nem sikerült megkedvelnem a feministákat. Ezek a ribancok folyamatosan a mosogatásról és a feladatok megosztásáról beszéltek; szó szerint a mosogatás megszállottjai voltak. […] Néhány év alatt képesek voltak arra, hogy a körülöttük lévő srácokat impotens és mogorva neurotikusokká változtassák.”

Michel Houellebecq: Elemi részecskék

Egy nagyasszonynak: a nagymamámnak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm Jean-François-nak a türelmet és a bölcs tanácsokat első könyvemhez! Köszönöm Elisabethnek és Vincent-nak, hogy bevezettek az újságírás rejtelmeibe! Marianne-nak köszönöm a barátságos és figyelmes olvasást!

ELŐHANG

Az újfeminizmus

„Sokáig haboztam, írjak-e a nőkérdésről. Nem éppen újszerű, és idegesítő téma, különösen nőknek. A nőkérdés vitájára eddig is több tintát pazaroltak már az elégnél, a vita lezárult, ne is beszéljünk róla többet.” Ezekkel a szavakkal indította Simone de Beauvoir 1949-ben A második nem[1] című, nagy visszhangot kiváltó esszéjét – nyilvánvalóan ironikus felhanggal. Mindezt még a nők emancipációját előmozdító tabletta, az abortusz, a szexuális forradalom és a patriarchátus vége előtt. De nem váltak-e a szavai mára már vitathatatlanná? Hetven évvel a férfiuralom megszüntetésére irányuló felhívás után vajon nem a feminizmus győzött?

Ha a kortárs feministákat kérdezzük: nem. A nők szabadok, állítólag, mégis mindenütt láncra vannak verve. Házasodhatnak és elválhatnak, szabadon szülhetnek, ha egyáltalán akarnak, lehetnek szenátorok, MEDEF-főnökök[2] vagy akár futballisták. Kézben tartják a fogamzást. Megszerezték a politikai és társadalmi jogokat is. Az egyenlőségtudatot felülről rájuk kényszerítették. Az „önálló, emancipált nőt” illető, korábbi, gyengéd gúnyolódás immár átadta a helyét a kissé megilletődött, félénk tiszteletnek. Mindennek dacára az újfeministák továbbra is váltig tagadják, hogy a kívánságaik szerint berendezett világ végre eljött. Kitartanak abbéli meggyőződésük mellett, hogy a „heteropatriarchátus”, a „ragályos szexizmus és a paternalizmus fertője”, a fehér, nyugati férfiak világméretű összeesküvése továbbra is társadalmi és erkölcsi életünk meghatározó tényezője.

A posztmodern egyenlősdi törekvéseit és módszerét felkaroló újfeminizmus már nem a nőt akarja a férfi rangjára emelni, hanem az emberi státuszt kívánja eltörölni. A küzdelem horizontja immár nem „a jogok egyenlősége”, hanem „a lények felcserélhetősége”. Mára a nők helyzetének javításáért folytatott küzdelem végképp „izmussá” vált, elméleti zsákutcákba és politikai ellentmondásokba torkollott, amelyek – ahogy Christopher Lasch fogalmazott – távol állnak a „nők hétköznapi életétől”. Egyszerre van jelen követeléseik között a prostitúció eltörlése és a béranyaság engedélyezése, a nemi sztereotípiák elleni kampány az iskolákban és a nőket beskatulyázó, megbélyegző egyenlőség intézményesítése is, a queerdivat[3] felmagasztalása, ugyanakkor a fátyolviselés jogának támogatása is. Azt állítják, hogy „választáspártiak”, s közben tagadják, hogy bárki is szenvedhetne az abortusz nyomán; azt állítják, hogy „baloldaliak”, de a női létet a kapitalista bérgazdaságba akarják betuszkolni. Azzal, hogy ez az új feminizmus a szexuális vagy más kisebbségekkel szövetkezik, már nem a nők hatalmas többségének mindennapi életén kíván javítani, hanem az identitások tervezett lebontására tör, a társadalommérnöki munka legvészjóslóbb eszközeinek a felhasználásával.

A begerjedt patriarchátus

Az 1970-es évek mozgalmárjai folyton azon sopánkodnak, hogy a mai lányok már nem feministák. Azt a nagyon is érthető fásultságot, melyet az olyan hiábavalóságok láttán érzünk, amilyen a szexista nyelvtani szabályok megváltoztatásáért vagy a különféle foglalkozások nevének feminizálásáért folytatott küzdelem, ők hálátlanságnak tartják. Kelletlenségünk mögött olyan, sötét erők által felállított csapdát látnak, amely az éberségünk kijátszására szolgál. Minthogy a legyőzöttnek vélt szörnyeteg bármikor visszatérhet, a patriarchátus mindig be van gerjedve, ezért folyton résen kell lennünk! Ha csak egy pillanatra is alábbhagy az éberségünk, azt kockáztatjuk, hogy a macsóizmus legsötétebb órái köszöntenek ismét ránk. Miközben nagy elődeink teljes erőbedobással, kétségbeesetten küzdenek egy olyan világ eljöveteléért, amely már megvalósult, szem elől tévesztik azokat az újfajta veszélyeket, amelyek manapság leselkednek a nőre és a nőiességre.

„A mai korszellemre egyfajta vakbuzgóság jellemző, amely a legyőzött ellenségekkel szembeni harcra mozgósít” – összegzi a helyzetet Alain Finkielkraut. A tegnapi világ halvány fantomjai láttán megkétszereződik a feministák haragja. A FEMEN[4] aktivistái azért őrjöngenek, hogy végre megszentségteleníthessék az amúgy is üresen kongó templomokat. Az OLF (Vállald a feminizmust!)[5] mozgalmárjai egyenlő fizetésért hőbörögnek, megfeledkezve arról, hogy a bérek folyamatos esése ugyanúgy sújtja a férfiakat, mint a nőket, meg arról, hogy sokkal jobban aggasztja mindkettőt a munkanélküliség. „Macsóföld”[6] határőrei kérlelhetetlen makacssággal csapnak le a legkisebb, szexistának minősített nyelvi botlásra az újságok hasábjain éppúgy, mint a képernyőn, mindeközben nem veszik észre, hogy már-már az élő nyelv szellemét veszélyeztetik az önkényes nyelvi reformokkal.

Mindezek ellenére a nőiség mint olyan még soha nem volt akkora veszélyben, mint éppen manapság. A férfiak és a nők közötti egyenlőség eszményét, a nemek „francia módra” történő keveredését a genderideológia[7] puritanizmusa és a nemi semlegesség paradigmája fenyegeti. Az anyaság női kiváltságának szerepét a technológia és a piac veszi át. A nő méhe a transzhumanizmus trójai falova, arca pedig a globalizált iszlamizmus prédája. Az úgynevezett orwelli feminizmus hívei mégis figyelmen kívül hagyják, hovatovább terjesztik ezeket a károkat. Egyetlen céljuk immár a társadalmi struktúrák felszámolása és egy új, általános, egyedülálló emberiség eljövetelének az előkészítése, ahol is a különbségeket többé nem fogadják el, nem is tolerálják, inkább csak tesztelik és katalógusból válogatják.

Olyannyira apokaliptikus ez a kép, hogy már fokozni sem lehet? Az olvasó, aki velem tart, és végig követi a gondolatmenetemet, látni fogja, nem az. Szembesülve azzal a zagyva, ám a maga nemében konvergens ideológiai támadással, amelyet itt be fogok mutatni, talán kísértésbe esik, hogy a „feminizmus babáját” e félresiklott neofeminizmus fürdővizével együtt öntse a lefolyóba. Rosszul tenné, ha engedne e hamis kísértésnek! El kell-e választani a búzát az ocsútól? Van „jó” és „rossz” feminizmus? Meg kell-e különböztetnünk a dicséretes szándékokat és nagylelkű törekvéseket a feminizmus kifordult „értékeitől”? Lehet-e még Nyugaton, 2016-ban feministának nevezni magunkat? Ennek az esszének az a célja, hogy választ adjon ezekre a kérdésekre.

Marx tükrében

Amikor Jean-Jacques Servan-Schreiber 1975-ben a Questionnaire című műsorban interjút készített Simone de Beauvoirral, azzal a kitűnő ötlettel állt elő, miszerint A második nem a feminizmus számára az, ami a Tőke volt a marxizmus számára. Marx találta ki az osztályharcot – Beauvoir a nők harcát. Egyesek ma azt állítják, hogy a forradalmi materializmus már nem alkalmas emberek megértésére: az emberi lényt nem lehet kizárólag a termelési viszonyokból levezetni. S hogy a marxizmus kimerítette a történelemben betöltött dialektikus szerepét! Én pedig ki merem jelenteni, a feminizmus már alkalmatlan eszköz a nők megértéséhez! Állítom, hogy teljesítette azt a munkát, amit teljesítenie kellett. Köszönjük meg Simone de Beauvoirnak, és „ne beszéljünk róla többet”!

De milyen falnak kell leomlania, hogy megszabaduljunk a neofeminizmustól? Ki lesz az a szakadár, aki végre megkongatja a vészharangot egy olyan rendszer fölött, amely úgy kormányozza az intézményeket és a gondolatokat, hogy már-már vissza sem tudunk neki vágni anélkül, hogy a hasznos idióta szerepét játszanánk, vagy a mindenkori reakció álarcát öltenénk magunkra?

Ám a marxizmushoz hasonlóan a feminizmus módszere is szerkezethibás. Marx, aki sosem fukarkodott a túlzó levezetésekkel, a következtetések túlkapásaival, maga előlegezi meg a feminizmus tévedését azzal, hogy az osztályharc sémáját az otthonra alkalmazza: „A családban a férfi a burzsoá, a nő a proletár szerepét játssza.” Ez az előfeltevés megalapozza és átjárja a feminizmus egészét azáltal, hogy uralkodó és uralt viszonyát univerzális megoldókulcsként használja. Beauvoir megelégedett azzal, hogy bevonta ebbe az emancipációért harcoló észak-amerikai feketék sokatmondó, de túlzásokra csábító modelljét.

Az afroamerikaiakhoz hasonlóan a nők is érzik, beszűkült a mozgásterük, pusztán azért, mert rossz oldalon születtek. Ezzel Beauvoir – eltérő társadalmi hátterük ellenére – úgy állítja be őket, mint valami egységes népet, amely ugyanazt a terhet, tudniillik a férfiak uralmát kénytelen elszenvedni. Így – miközben az esszencializmust mélységesen lenézi – A második nem lapjain végig a „Nő” különös megjelölésével illeti a nem egészét. A kirekesztésben élő proletárokkal vagy fekete amerikaiakkal ellentétben azonban a nők nem alkotnak homogén érdekközösséget, hanem egy különálló, kerek egész és autonóm sejtben, a családban élik az életüket. Ráadásul, szemben a faji különbségekkel, a nemi jelleg adottság, és ellentétben a szociális megkülönböztetésekkel, tény, érinthetetlen állapot, mely vele születik az emberrel. Azzal, hogy Beauvoir a megosztottság magvait szórja el a családi fészekben, immár nemcsak az egyes társadalmi csoportok vagy osztályok között szítja az ellenségeskedés tüzét, hanem egyenesen a történelmi emberiség alapsejtjét támadja meg és változtatja át a nemek között dúló örök háborúskodás csataterévé.

A három hullám

Ezen első szakadás után, amely, akárcsak Marxnál, ismeretelméleti természetű, a magam részéről három nagy feminista hullámot különböztetek meg. Az első azoknak a polgári és politikai jogoknak a megszerzésére irányult, amelyeket a férfiak 1789 óta élveznek. Itt még nem annyira forradalmi követelésekről van szó, mint inkább történelmi felzárkózásról. Szemben a közhiedelemmel, a felvilágosodás nem volt feminista, a modernek kritikátlanul átvették a világ szexuális hierarchizálását. A francia forradalom a férfiak ügye volt. A szavazati jogot ezután még másfél évszázadon át megtagadták a nőktől, mégpedig – többek között – a konzervatív gondolkodásuktól való félelem miatt, melyet történelmünk e fontos szakaszában képviseltek. Ahogyan Mona Ozouf magyarázza: „A nők tiltakoztak a leghevesebben a forradalom keresztényellenes intézkedései, az ünnepek új rendje és az új forradalmi naptár ellen. Ők követelték újra a vigasztaló harangszót, a vasárnapi munkaszünetet, és ők igyekeztek megállítani a templomok elrabolt kincseit szállító szekereket, bojkottálni az istenkáromló papokat, védelmükbe venni a »vallásos ellenállókat«. Ők voltak a titkos kultuszok legelszántabb kezdeményezői és szervezői. Ez a »klerikális fenyegetés« volt az a vörös posztó, amelyre hivatkozva aztán sokáig ki lehetett zárni a nőket az általános választójogból.”

A második hullám – ’68 májusának „oldalvizén” – vezetett el a test biológiai és – ezzel – jogi felszabadításához: a válás, a fogamzásgátlás, az abortusz joga, mind a szabad szerelem élvezetéhez kövezte ki a jogi utat. Ez a természettől, de egyben a hagyománytól való felszabadulás napjainkban is folytatódik a béranyaság, a mesterséges méh és a petesejtek lefagyasztásának gondolatával, amely mind-mind Simone de Beauvoir ígéretét hivatott beteljesíteni: megszabadítani a nőket attól a szerencsétlenségtől, hogy „biológiailag az Élet reprodukciójára rendeltettek”.

Az utolsó feminista hullámnak pedig most vagyunk tanúi. Az újfeministák A második nem kinyilatkoztatásait szó szerint véve („anyai ösztön nem létezik”, „a két nem között nincs szigorú biológiai határ”), gyakorta kicsinyes bigottsággal próbálják a Beauvoir által felszínre hozott uralmi mechanizmusokat lebontani. A nők alsóbbrendűsége sok évezredes összeesküvés eredménye, melyet szakadatlanul újra és újra le kell leplezni.

A második nem című könyvében Beauvoir nagy irodalmi tehetséggel és különleges filozófiai szigorral mutatta be, hogyan alakítja át a társadalom a fiatal lánykákat odaadó családanyákká. Türelemmel és aprólékosan ábrázolta, hogyan tárgyiasul a nő személyisége, és miképpen alakul az „egyetlen” férfival szemben „más”-ként felfogott nő sorsa. Leleplezte ama évszázados machináció módszerét, amely a nők feletti uralmat eredményezte. Ötven évvel később A második nemet még mindig programértékű szövegnek tekintik. A könyvben leleplezett összes „konstrukciót” továbbra is szakadatlanul dekonstruálni kell. A két-három évezred tapasztalatain és reformjain alapuló társadalommérnöki modellt az önjelölt avantgárdok házilag kotyvasztott, új elképzeléssel igyekeznek felváltani. A második nemnek ez a szó szerinti olvasata az úgynevezett szexista előítéletek elleni küzdelemben éri el csúcspontját, amely a jelenlegi feministák vesszőparipája.

Beauvoir kacaja

Simone de Beauvoir egész életművének feltűnő sajátossága az, hogy olthatatlan szabadságvágyában milyen könyörtelenül utasítja el a polgári életmód erkölcsi rendjét. Mostanra – s ezt akár az ész cseleként vagy a történelem iróniájaként is értelmezhetjük – a feminizmus vált az új erkölcsi rend legfőbb menedékévé. A nőmozgalom a korlátlan szabadság álarca alatt olyan kérlelhetetlen puritanizmust képvisel, hogy a XIX. század társadalma szinte libertáriusnak tűnik mellette. A beauvoiri intuíciókkal szöges ellentétben, a feminizmus annyira szeretné áldozatnak látni magát, hogy végül már a tekintetben is kétséget ébreszt, vajon mindig jogosan lázadunk-e. A „matróna”, akit Beauvoir egész életművében csak megvetéssel illetett, nem tűnt el. Mozgalmárrá vált – s ez még rosszabb.

Castor[8] műveit olvasva mindig éreztem a történelem értelmét kereső zseni nyomát, aki felborítja a sakktáblát, és meg akar szabadulni kora összes előítéletétől. Beauvoir persze nem Nietzsche. De mindkettőjüknél megvan a túlfeszített és kissé rugalmatlan intellektussal szövetkező akarat, hogy elmenjenek a végsőkig. De hadd jegyezzem meg, micsoda gyilkos eszméket inspirált a félreolvasott és -értett Nietzsche! S tegyük hozzá: a rosszul olvasott vagy inkább túlértelmezett Beauvoir ma egy – szó szerint – kábító ideológia szószólóit ihleti meg! A libertárius merészséget egy tápos üsző gyomrával próbálva megemészteni, a posztfeministák addig kérődztek a beauvoiri intuíción, míg világra nem hozták az új erkölcsi rendet, mely – minthogy nem évszázadok hagyományára és szokásaira épül, hanem a túlművelt elméből pattant ki hirtelen – csak annál szélsőségesebb.

Beauvoir mindent elolvasott. Tolsztojt, Barre-t, Claudelt, Gide-et és Genet-t hívta segítségül elméletei alátámasztására. Semmilyen irodalom nem volt idegen tőle. A regények szerelmeseinek mélységével és bölcsességével ismerte az emberi szívet. Azt is tudta, hogy semmi nem egyszerű, nem fekete vagy fehér. Mit mondana ma, ha látná, hogy szellemi örökösei mindenáron meg akarják akadályozni Caenban a Csók a Times Square-en című szobor felállítását, arra hivatkozva, hogy „szexuális agressziót” ábrázol? Vagy ha azt olvasná valahol, hogy cenzúrázni kell Fragonard Zár (Le Verrou) című festményét, mert az igazolja a nemi erőszakot?

A Café de Flore teraszán született egzisztencialista láz a parlamenti viszonyok szomorú keretei közé terelődött. Egy szabad nő egyéni pályafutását immár a statisztikák sivár fénye világítja be. Míg Beauvoir nyersanyaga az irodalom volt, addig tanítványai számológépeken kalkulálják aprólékos gonddal az egyenlőség alakulását. Abban az időben, amikor még nem létezett egyenlőség, két Simone végzi el egyszerre a filozófia szakot a Sorbonne-on: Weil és Beauvoir. Ma pedig – a neofeminista zsarolás nyomán – Najat Vallaud-Belkacem[9] benne lehet a kormányban!

Hallani vélem Beauvoir nevetését, és éppen ezért neki ajánlom az itt következő oldalakat.

INKÁBB A SZAVAK, MINT A BAJOK

A sejtekbe szerveződő feminizmus

„Nem látja, hogy az újbeszél igazi célja a gondolat korlátozása? Végül el fogjuk érni, hogy a gondolatbűnözés szó szerint lehetetlenné váljon, mert nem lesznek már szavak a kifejezéséhez.”

George Orwell: 1984

„A szexista erőszakon nem tudunk nevetni”

Anne-Cécile Mailfert kenetteljes komolysággal szeret hangoztatni nevetséges közhelyeket. Ő volt az elnöke a „Vállald a feminizmust!” (OLF) nevű „intézményesült feminista sejtnek” – ez az oximoron remekül illik egy olyan szervezethez, mely kétezer taggal büszkélkedhet, és egyenesen a minisztériumokhoz van bekötve. Hát igen, az erőszak egyáltalán nem vicces e megveszekedett mozgalmárok szerint! A posztmodernitás és a „com” álcája alatt egy új, 2.0-s militarizmus Savonarolái ők, akik a feljelentgetés művészetét különösen magas szintre emelték. A műfaj egyik úttörője, Isabelle Alonso és szervezete, a Les chiennes de garde (Védszukák)[10] már 1999-ben ezt a jelszót tűzte zászlajára: „Leleplezni, feljelenteni, ellenállni!” Kész program! Az alapító okiratot ellenjegyezte Stéphane Hessel, Gaillot püspök és Roselyne Bachelot.[11] Már kész is a szintézis!

Az OLF körül kering több olyan szatellitszervezet, amelytől ugyancsak nem áll távol a szenzációhajhász fontoskodás. A Georgette Sand Egyesület,[12] melynek képviselőit már több ízben fogadták a gazdasági minisztériumban, elítéli az úgynevezett „rózsaszín adót”, amelyet a férfiak állama vet ki a menstruációval összefüggő termékekre, szégyenletes 20 százalékot, így gazdagodva a női sors keresztjén. A La barbe[13] nevű feminista akciócsoport tagjai fel-feltűnnek vezető politikusok kampányrendezvényein álszakállban, így igyekeznek a nemek körüli bizonytalanság magvait elhinteni a társadalomban. A Macholand internetes portál, amelyet az OLF-alapító Caroline Haashoz közel álló két aktivista hozott létre, „a képernyőt, az újságot, a közszereplők beszédét még mindig brutálisan elárasztó” szexizmus ellen hirdetett háborút. S hogy milyen bátrak? Egy talpápoló eszközöket reklámozó cég fürdőruhás nő képével kampányol: az ízléstelen reklámok klasszikus esete? A kereskedőszellemet tükröző vulgáris karikatúra? Ó, nem, nem csak erről van szó! „2015-öt írunk, és egyes cégek még mindig csak reklámeszközt látnak a női testben. Vajon tisztában vannak eközben azzal, hogy a szexizmus továbbra is szedi áldozatait Franciaország-szerte?” – firtatja a bosszúszomjas közlemény. Nincs apelláta! Brrr!

Hiába harcolta ki a jogegyenlőséget, a mediatizált feminizmus a végtelenségig folytatja a háborút, tweetekkel, petíciókkal lép fel a „szimbolikus erőszak” túlkapásai ellen. A kiáltványok kultúrája lépett a konkrét, hétköznapi élet képviselete helyébe. Az államilag támogatott iroda kényelmes bőrfoteljeinek mélyéből a polgártársnők inkább harcolnak szavak, mint valódi bajok ellen. Ha Orwellnél a küszöbönálló barbárság hírnöke a newspeak (újbeszél) volt, akkor elmondhatjuk, hogy a neofeminizmus fenntartás nélkül teljesíti az 1984 utópiáját.

A nyelv felügyelete és büntetése[14]

Túloznék? A legkisebb kihágás súlyos büntetéseket von maga után. Amikor 2014 októberében a nemzetgyűlés plenáris ülésén az UMP-s[15] képviselő, Julien Aubert „elnök asszony” megszólítással intézi interpellációját a szocialista Sandrine Mazetier felé, az éber, macsóleső képviselők azonnal botrányt kiáltanak. Az inkriminált képviselő pedig annak következtében, hogy nem átallott nyilvánosan ilyen „szitokszót” használni, elveszíti jogi védettségének egy részét. Pedig csak a Francia Akadémia előírásait követte, igaz, nem minden káröröm és gúny nélkül. De az „öregurak fészkének”, a Quai Continak[16] nincs már hitele az új ideológusok szemében, akiknek egyik legfőbb követelése a foglalkozásnevek feminizálása. A harc lényegét leíró recept egyszerű: ha megváltoztatjuk a szavakat, a problémán is úrrá leszünk. Ha lesznek tűzoltónőink, darusnőink, valamint rabbi- nőink, akkor mondhatjuk el, hogy elértük a valóságos egyenlőség kánaánját. Addig nem! Mintha csak a nyelv megváltoztatásának mágiája alkalmas lenne a közgondolkodás átalakítására!

A Nemi Egyenlőség Főtanácsa[17] által kiadott ajánlás, a „Szexizmus elleni harc a közbeszédben” hemzseg az „újbeszél” szellemiségét tükröző előírásoktól. A leirat, amelyet 2015 novemberében küldtek ki a kormányhivatalok munkatársainak, szorgalmazza, hogy az apparatcsikoknak címzett üzenetekben „mindig használjanak hím- és nőnemű nyelvtani alakokat, hogy a nők éppúgy érintve, képviselve érezhessék magukat, mint a férfiak, s azonosulhassanak a hivatal szellemével”. Elvárják továbbá, hogy „a fő- és mellékneveket nőnemben és hímnemben is tüntessék fel, méghozzá ábécérendben, hogy így el lehessen kerülni egyrészt azt, hogy megszokásból mindig a férfialak szerepeljen első helyen, másrészt azt, hogy »lovagiasságból« a hímnemű alakot hagyják a végére. Például: férfi–női egyenjogúság (égalité femmes-hommes), gimnazista fiú és lány (lycéennes, lycéens), szenátor és a szenátornő (sénateurs, sénatrices)”.[18] Sok egyéb gyöngyszem mellett ez a pár példa is érzékelteti, hogy az egykori Pravda a tiszteletlenség csimborasszójának tűnne e leirat mellett.

Miközben nagyon ragaszkodnak a nevek „nőiesítéséhez”, a neofeministák elkeseredetten küzdöttek a „mademoiselle” (kisasszony) szó eltüntetéséért, mely pedig éppen a tiszta nőiesség leghangsúlyosabb kifejezése a francia nyelvben. 2011-ben az OLF és a Védszukák – a tőlük megszokott komoly szellemben – kampányt indítottak „Mademoiselle, a fölösleges rubrika” címen. Eljött végre az ideje annak, hogy „emlékezetünkbe véssük, a madame/mademoiselle (hölgyem/kisasszony) megkülönböztetés se nem hízelgő, se nem kötelező, ezen túlmenően pedig a társadalmunkkal makacsul dacoló közönséges szexizmus kifejeződése, ami ráadásul tükrözi Franciaország elmaradottságát számos egyéb országhoz képest!” A nemek közötti viszonyban kitaposott francia különutat valamiféle maradi rendellenességnek tüntetik fel, melyet minél hamarabb ki kell iktatni, hogy ahhoz az USA-hoz igazíthassuk világtörténelmi óránkat, amely olyannyira előttünk jár a „férfi–női egyenélet” (vivre-pareils) megvalósítása terén, hogy politikailag korrekt paradicsomában már réges-régen maga mögött hagyta a gyalázatos „miss” szó használatát.

A szexuális jellegű elnevezések korlátozása

El sem tudom képzelni, mennyi frusztráció és ellenérzés kell ahhoz, hogy egy fiatal lány sértve érezze magát egy ilyen bájos, kedves szó hallatán, mely a középkori lovagi szerelem nyelvemlékét őrzi – de úgy látszik, bürokratizált és kulturálatlan korunk számára már nem elfogadható mindez. Najat Vallaud-Belkacemet pedig még az a megtiszteltetés sem éri majd, hogy ő vezetheti ezt a polgártársaink jó közérzetéhez nélkülözhetetlen reformot. Elég lesz egy egyszerű rendelet a miniszterelnöktől, François Fillontól, aki az egészségügy-miniszter, Roselyne Bachelot kezdeményezésére betiltja a szó további használatát. Íme, a bizonyíték – ha eddig bárki kételkedett volna –, hogy a jobboldal a neofeminizmus dolgában teljesen behódolt a baloldal kulturális hegemóniájának, és sem politikai akarata, sem intellektuális ereje nincsen az ellenálláshoz. Az 5575/SG jelű leirat rendelkezik arról, hogy mostantól az állami szervek levelezésében és űrlapjain, amennyire csak lehet, kerüljék a „mademoiselle”, a lánykori és apai név, a „feleség-” és „férjneve” megjelölést, és hogy ezeket – ahol csak lehet – rendre a „madame” („asszony”), a családnév és a választott név kategóriákkal helyettesítsék. A már kinyomtatott, raktáron lévő űrlapokat azonban, takarékossági szempontokat szem előtt tartva, addig még fel lehet használni, amíg a készlet tart (sic!).

Ez csak egy anekdota? Nem, ez, sajnos, maga a sokatmondó valóság. A döntés mellett felhozott első érv az, hogy a „mademoiselle” kifejezés olyan megkülönböztetést vezet be a nők között (hajadon/férjezett), melynek megfelelőjét a férfiaknál nem találjuk az egységes „monsieur” („úr”) megnevezés miatt. Ezt a különbséget újabban diszkriminációnak illik tekinteni. Vajon pozitív vagy negatív ez a megkülönböztetés? A nők szenvednek tőle, vagy a férfiaknak esik rosszul a hiánya? Ezt nem kérdezi senki. Egyszerűen csak arról van szó, hogy mindenáron el kell egyengetni, el kell tüntetni a nemek közötti aszimmetriát. Ám hogy ezt a bűvészmutatványt elrejtsék a szemünk elől, nem átallnak azzal előállni – s ez a második érv –, hogy az inkriminált megnevezés rákényszeríti a még hajadon, fiatal nőre, hogy nyilvánosságra hozza családi állapotát. Ezzel újabb ellentmondásba gabalyodnak bele: ugyanazok az újfeministák, akik állítólag a családon belüli munkamegosztás tekintetében a teljes egyenlőség pártján állnak, most fölháborodnak azon, ha valaki a házasságon kívüli státusukat nyilvánosságra hozva belegázol intim szférájukba.

Pedig a középkorban a „mademoiselle” szóval a rang nélküli lányt vagy nőt jelölték, függetlenül családi állapotától. Az akkoriban még létező „damoiseau”-hoz hasonlóan ez is frissességre és fiatalságra utalt. A „madame” és a „monsieur” súlyosan, szigorúan és ünnepélyesen hangozhatott.

Itt tartunk! A szókincs elszegényedik, a bürokrácia győzedelmeskedik. „Elpirultam, mert fogalmam nem volt, »madame«-ot vagy »mademoiselle«-t mondjak-e neki” – írja Marcel Proust a Swannék oldala (Du coté de chez Swan) című művében –, s zavart csönd áll be. Utópisztikus világunkban már nem feszengünk ennyit. Különben is, minden állampolgárt számmal kellene jelölni! Minden annyival, de annyival egyszerűbb lenne!

MIT IS TAKAR A FEMEN?

Látványfeminizmus

„Tudjuk, mire van szüksége a médiának. Szexre, botrányokra, erőszakra: ezt kell neki adni! Csak az létezik, ami benne van az újságban.”

Inna Sevcsenko

A keblek története

2013. február 12. Félmeztelen nők hatolnak be a Notre-Dame-katedrálisba. Azt kiabálják, „No more Pope!” („Le a pápával!”), és hevesen kongatják a traverzeken lógó harangokat. De mi a céljuk? Hogy nyilvánosan megünnepeljék XVI. Benedek pápa lemondását, aki két nappal korábban bejelentette, hogy „leköszön” pápai hivataláról. No és persze, hogy tiltakozzanak az „egyház homofóbiája” ellen, a meleg párok házasságáról szóló népszavazás alkalmával. „A vallás súlyos probléma” – jegyzi meg lakonikusan az egyik aktivista hölgy a francia államiság ezeréves szimbólumának bejárata előtt. Ez a francia katolikusok millióit sértő, olcsó komédia megrökönyödést és élesen elítélő véleményeket váltott ki a lakosság nagy többségének körében, beleértve a feministákat is.

Mi értelme van akkor egyáltalán beszélni a FEMENről? Céltalan kapálódzásaikat, program nélküli szlogenjeiket, bosszúálló és aljas megmozdulásaikat, elméleti gerinctelenségüket, politikai éretlenségüket látva nem lenne jobb egy vállrándítással és lenéző mosollyal elintézni ezt a média által felfújt lufit? Hisz a francia feministák nagy része – talán csak az MLF[19] régi veteránjai kivételével – már rég elhatárolódott ettől a dühödt mozgalomtól, amelynek stílusa már nem szalonképes sem az intézményesült (a minisztériumokat is behálózó), sem az akadémikus (az egyetemi előadótermeket is elfoglaló) feminizmus szemében.

Ugyanakkor, nem lehet nem elismerni, hogy van valami frissesség Inna Sevcsenkóban és követőiben. Kevesebb fejfájást okoznak, mint Judith Butler[20] előadásai a gender kérdéséről, és kevésbé unalmasak, mint a nemek egyenlőségéről szóló republikánus adomák. A Les Inrocks[21] címlapját rendre kibérlő szélsőséges feminizmusuk ezerszer izgalmasabb, dinamikusabb, modernebb, szexibb és nyereségesebb, mint a Beauvoir utáni feministák avítt, kiszáradt, okoskodó és puritán csepűrágása. Egyébként Sevcsenko, a mozgalom frontembere merész pimaszsággal azt állítja ezekről az entellektüel-kékharisnyákról, hogy pontosan olyanok, mint a férfiak. Inna és barátnői egyáltalán nem szégyenlősek, ha nőiességüket a hosszú hajuk, a festett körmük, a makulátlanul szőrtelenített hónaljuk és – persze – a fedetlen keblük révén kell a világ szeme elé tárni. Mindezért nem lehet nem beszélni a FEMENről, ugyanis szórakoztató spontaneitásuk és médianépszerűségük, de brutalitásuk és leegyszerűsítő gondolkodásuk is, mind-mind sokat elárul korunk állapotáról.

A túlzás technikája

2014 júniusában egy FEMEN-aktivista beosont a Grévin-múzeumba, rávetette magát Vlagyimir Putyin viaszszobrára, és kalapáccsal elkezdte szétverni. Nem véletlenül őt. A neofeministák szemében az orosz elnök nem egyszerűen rettegett diktátor, hanem magának a Férfinak a megtestesítője: maga a megátalkodott nacionalizmus, a megveszekedett macsóizmus, a kérlelhetetlen tekintély. Minden olyan vonást egyesít, mely az általuk gyűlölt és támadott fallokrata hierarchiát jellemzi. Egy beszervezett fényképész megörökítette a látványos, teátrális, szürreális jelenetet. 2000 kilométerre az Ukrajnában dúló polgárháborútól, fényévnyi távolságra annak valós geopolitikai tétjeitől és nem kevésbé valóságos áldozataitól egy félmeztelen „médiababa”, megrökönyödött japán turisták szeme láttára, megtámad egy viaszfigurát, miközben Barack Obama és François Hollande szobra bámulja szenvtelenül a jelenetet. Sokatmondó jelenet a feminista harc kiüresedéséről, amely fokozatosan belefárad az ezerarcú, mindent behálózó patriarchátus ellen folytatott egyre kényszeresebb, ugyanakkor egyre inkább hígvelejű tiltakozásba.