Apa-történetek

Tóth Eszter Zsófia

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Szél Ildikó

1. Itt vagyok veled mindig

– Apa, arról nem volt szó, hogy egyszer majd elmész.

– Tudom, kislányom. Maradni akartam veled, megvárni az unokám születését. De lejárt az időm, és mennem kellett. Lélekben viszont itt vagyok veled, mindig.

– Apa, de szavakban sosem köszöntem meg neked mindent.

– Nem is kellett. Tudod, nem szerettem a nagy szavakat. Éreztem, hogy köszönöd. A tettek számítanak, nem a szavak.

– Apa, te mindig csak adtál. Adsz most is, a történetekkel, amiket írok rólad. Sokan mondják, hogy jó olvasni.

– Látod, ezeket már te írod, rólunk. Így élnek a mi történeteink tovább, a szívekben.

Apával a Hajógyári-szigeten

Ajánlások

Apa, neked

Nélküled nem lennék az, aki vagyok

Fiamnak, Sanyinak

Érted érdemes minden

Bukfencnek

A leghűségesebb kutyánknak

Bevezető

Úgy kezdődött, hogy anya meghalt. A fiammal a hagyatékát rendezgettük, a szekrényeiben pakolgattunk, amikor kiesett nagyapám fiatalkori képe. Nagyapa a testvéreivel látható rajta, és a kép alatt egy kézírásos versrészlet. Abban a pillanatban, ahogy a fotó kiesett, a fejemben összeállt egy történet anyám édesapjáról, akit nem ismertem. Megírtam a történetet.

Amikor kész lettem, a fejemben kavargó, sok, szeretett, de már meghalt személy közül kivált apa alakja. Apa, aki a legfontosabb volt mindig, és már tudom: az is marad. Olyan volt, mintha apa beszélne hozzám, biztatna, hogy írjam meg a mi közös történeteinket. Így születtek és születnek az apa-történetek. Apáról, aki húsz éve halott, de a történetek segítségével olyan, mintha itt lenne újra, és példájával segítene. A történetek írásában inspiráltak olvasóim is, mivel a sztorik egy részét megosztottam egy közösségi oldalon.

Íme a kötet, melyben olvashatóak az apa-történetek, megjelennek a család többi tagjai, és bepillantást nyerhetünk az ezerkilencszáznyolcvanas évek gyermekéletébe, a rendszerváltásba és az azt követő felnőttéletbe. A kötet szereplői apán kívül kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve. Egyes szövegrészek megjelentek az Előretolt Helyőrség és a Magyar Kultúra 2021 – 2022-es évfolyamaiban és a Trianoni történetekben.

I. rész - Amikor még együtt volt a család

Nagyapa

Nagyapámat nem ismertem, mert egy hónappal a születésem után elütötte egy autóbusz. Bár ez így nem teljesen pontos, mert ő egyszer látott engem. Anyám mesélte, hogy miután világra jöttem, nagyapám egy zacskó narancsot szorongatva – ami akkoriban ritkaság volt – ment be hozzá a kórházba, rám nézett, legkisebb leányának gyermekére, és azt mondta: – Meglátod, ez a leányka fogja továbbvinni mindazt, ami nekem fontos.

Nagyapa hetvenkét éves volt 1975-ben. Nem ismertem, mégis őt éreztem a legközelebb mindig magamhoz a nagyszüleim közül. Vajon hány társamnak nem volt nagyszülője az óvodában, iskolában, mert nem tért haza a Gulágról, hadifogságból, vagy ha haza is tért, hamar meghalt, mivel a hallgatásra kényszerítést nem bírta elviselni, vagy nem tudott szabadulni az átélt traumáktól?

Én lehettem volna szerencsés, mert nagyapa túlélt, mindent túlélt, addig a végzetes buszig.

Ráadásul ő volt a hibás, le is írta ezt a korabeli hatóság. Sz.A. gyalogos figyelmetlenül, körültekintés nélkül lépett le a járdáról. Kopogtak a szavak a hivatalos iratból: féktávolságon belül. Esélye sem volt.

Egy napon, tízéves lehettem, siettem haza az iskolából, számoltam a lépéseket, mint mindig; ezer lépés volt az út haza. Már a kilencszázötvenedik lépésnél tartottam, amikor egy ütött-kopott, iratokkal és fényképekkel teli bőröndöt vettem észre a kuka mellett, de tovább is haladtam, azt hittem, nincs közöm hozzá. Apa nem sokkal később ért haza a hivatalból feldúltan. Kezében a kuka melletti bőrönd volt, tele iratokkal, fényképekkel.

A mindig higgadt, kedves apám kiabált anyámmal:

– Miért dobtad ki az apád bőröndjét?

A bőröndből csak hullottak ki a fényképek, levelek. Apám rendezte, anyám állt megkövülten és egy szó sem hagyta el a száját, pedig mindig sokat beszélt.

Anyám nem szerette nagyapámat, mindig csak úgy emlegette, az Öreg, és eltorzult az arca, mikor kimondta ezt a szót. Gyerekként arra gondoltam, vajon nagyapa mindig öreg volt? Ő sosem volt fiatal? Milyen lehetett mindig öregként élni?

Sosem értettem, miért gyűlölte anyám őt, és minél jobban nem szerette, én annál inkább igen.

Nekem nagyapa volt a példakép, aki Eötvös Kollégista volt, bejárta motoron Európát, és minden vasárnap a Gerbeaud -ból hozta a süteményt. Akkoriban ez a Vörösmarty Cukrászda volt, de ő csak Gerbeaud-nak hívta, mindig négy mignont választott, jusson egyformán mindenkinek. Esténként franciául olvasta a Világtörténelmet, így együtt különösen izgalmasnak hangzott: a világ történelme, ráadásul franciául.

Úgy éreztem, mindig ott lebeg felettem nagyapa óvó szelleme, akkor is, amikor azt a pályát választottam, amit ő. Irigykedtem az unokatestvéreimre, akikkel felnőttkoromban újra megtaláltuk egymást; meglett emberek lettek már, mindig azt mesélték, nagyapánál olyan csoda villanyvasút és matchboxok voltak, ma is emlékeznek ezekre.

Én nem játszhattam a játékokkal, sosem.

Aztán meghalt az anyám is. Hosszú, nehéz haldoklása volt; segítségül hívta mindazokat, akik átmentek már a fénybe a családból, de nagyapámat nem.

Anyám halála után a lakásában kutattunk kamasz fiammal jelek után, hátha hagyott még itt valamit nekünk útravalóul. Akkor megtaláltuk az ütött-kopott bőröndöt, egy kép kandikált ki belőle, rajta nagyapa, gyermekként. A kép be volt bekeretezve, nagyapa ráírt egy részletet egy Ady-versből:

„Az a kisfiú jár el hozzám

Mostanában, nevetve, holtan, /Aki voltam. (…) Vénülő arcom nézi, nézi Csodálva s könnyét ejti egyre

A szememre.”

Rám nézett a fiam és azt mondta:

– Anya, most már itt az idő, hogy nagyapa képét kitegyük a falra – majd beverte a szöget és feltette a képet.

Nagyapa, most már így vigyázol te ránk, mindig. Kamasz arcod néz le a fiamra, aki előtt ugyanúgy ott állt az élet, mint előtted állt, majd’ száz éve.

Apa

Apának elvették a fiatalkorát. Az érettségire kellett volna készülnie, de épp vitték el a pufajkások az osztálytársait a faluból, mert a forradalom alatt leverték az iskolában a vörös zászlót és levették Rákosi képét. Soha nem tértek vissza, kitiltották őket az összes középiskolából. Apa akkor arról álmodozott, hogy eljusson innen, a faluból, ennél bármi csak jobb lehet. Imre is társul szegődött hozzá ezekben az ábrándozásokban, de ő nem volt olyan laza, mint apa; előre betanult vicceket, amiket majd a fővárosban mesél a lányoknak. Apa látott egy képet az újságban egy külföldi énekesről, és elkezdte úgy fésülni a haját, mint ő. Akkor még nem tudta, hogy Elvis Presleynek hívják, erről egy lány világosította fel őt a vonaton. Úgy nézel ki, mint Elvis, mondta a lány. Milyen Elvis? – kérdezte apa. Hát, az énekes. Azon a hétvégén apa megpróbálta Karcsival becserkészni a Szabad Európa Rádiót, hátha hallanak valamit ettől az Elvistől. Elementáris erővel szólt aznap éjjel a Jailhouse Rock, egy messzi világból, ami szabad volt és elérhetetlen.

Imrét felvették a bölcsész karra, apát nem. Egyetlen út volt, hogy Pestre jöjjön, ha szakmát tanul.

Apa úgy gondolta, mindent megtesz, csak a fővárosban lehessen már végre. Géplakatos lett, a Ganzban kezdett dolgozni. Mindent lelkesen és alaposan csinált egész életében, így szeretett volna dolgozni is. Egy szaki szúrós szemmel figyelte őt már az első naptól kezdve. Harmadik nap odament hozzá.

– Gyurikám, nem lesz ez így jó – mondta neki. – Mi itt nem azért vagyunk a gyárban, hogy halálra hajtsuk magunkat, hanem azért, hogy kitöltsük a munkaidőt. Neked is ezt ajánlom, mert különben nem lesz jó dolgod itt.

Apa alkalmazkodott. Megkapta az első fizetését, vett belőle magának egy szép cipőt, brojzer varrással. Aztán már csak annyi pénze maradt, hogy egész hónapban tejen és kenyéren élt. De kitartott, dolgozott és tanult, amíg fel nem vették a főiskolára.

– Elmegyek, megnézem az amerikai elnököt – mondta apa harminc évvel később. – Ez egy csoda, hogy Bush itt van és szabadon meghallgathatjuk a beszédét. Azt sajnálom csak – folytatta –, hogy

Elvis már nem jöhet el. Rá lennék kíváncsi igazán.

Apa ötven éves volt ekkor, de olyan lett, mint akit hirtelen kicseréltek. Bomberdzsekit és baseball sapkát vett, rágózni kezdett. Újra összejártak Imrével, akivel több év kihagyás után az Oktogonnál futottak össze. Ugyanott folytatták a barátságot, ahol félbehagyták.

– Új Magyarországot építünk – jött haza egy alkalommal kicsit kapatosan apa egy találkozójukról.

– Tudod, kislányom, mi erre vártunk. Mi nem rágózhattunk, hordhattunk baseball sapkát és hallgathattunk Elvist akkor, amikor az helyénvaló lett volna. Most jött el a mi időnk. Tudom, kicsit késő már, de ne nézz rám ilyen furcsán, nekünk elvették az ifjúságunkat. – Apa, ne legyél ciki –

mondtam a kamaszlány öntudatával, kockás ingben, amit tőle vettem kölcsön, hiszen akkoriban azokat nem hordta. – Te már nem rágózhatsz, neked az már nem illik.

Apa csak legyintett, elkezdett jógázni is, letette a cigarettát, és a testkontroll szerint kezdett étkezni.

Aztán anya volt az, aki végleg megelégelte a változásokat.

– Hol az öltönyöd? Miért nem azt hordod? Miért szórod el a pénzt Elvis Presley kazettákra?

Így apa – mivel anyát a szabadságnál is jobban szerette – visszavette az öltönyt.

Imrével továbbra is eljárt világmegváltó nagy beszélgetésekre, ki tudja, talán együtt Elvist is hallgattak még hosszú évekig. Apa halt meg előbb, utána hamarosan követte őt Karcsi is. Abban a kis időben, ami még jutott neki, sokat beszéltünk arról, mi lehetett volna belőle és apából, ha nem vették volna el az ifjúságukat.

Anyám szeretője

Két hónappal az anyám halála után SMS-t küldött nekem a szeretője. Első gondolatom az volt, hogy ma már alig kapunk telefonon üzenetet, a kommunikáció már más virtuális bugyrokba került át, és hol van már az az idő, amikor giccses karácsonyi jókívánságok áradtak a telefonunkra.

Nem találkoztam anyám szeretőjével soha, pedig évtizedek óta ott volt, meglapult minden történet mélyén. Még a szaga is ott terjengett anyám késő esti érkezéseiben, mikor apám szomorúan mondta:

– Kihűlt már a vacsora, amit főztem neked.

Nem jött oda anyám szeretője a temetés után sem hozzám, azt hittem, ott sem volt. Aztán amikor a fiammal kinagyítottuk a képeket, hogy lássuk, ki mindenki búcsúzott el anyámtól, találtunk a háttérben egy összeaszott, kalapos embert, kezében hervadt virágcsokrot szorongatva, és arra jutottunk, ő nem lehet más, csak a szerető.

Anyám szeretőjéről tizennégy évesen hallottam először, mikor anyámmal a Várban sétáltunk. Épp törökmogyorós drazsét tömtem a számba, amit nagyon szerettem, de ritkán vettünk, mert méregdrága volt.

– Tudod, apád előtt volt egy szerelmem – kezdte az anyám. – Még a faluból, vele csókolóztam először, aztán bevonult katonának, leveleket írt, azt írta egyszer, hogy ül a vonaton és néz ki az ablakon, az elsuhanó fák fényében az én arcomat látja.

Milyen közhelyes ez, gondoltam akkor, anyám, mint elsuhanó fa.

– Aztán nem válaszoltam neki – folytatta anyám –, apádat választottam, ő olyan jó ember volt mindig, gondoskodott rólam.

Persze, hogy az, gondoltam én, de nem mondtam hangosan, nem mertem. Aztán nem esett több szó a Pistáról, anyám szeretőjéről.

Tizenhat éves voltam, karácsony előtt történt. Egy nap anyám hozott szaloncukrot, de nem olyat, amilyet szerettem. A Pista adta, mondta csillogó szemmel. És ott maradtunk mi apámmal ketten, sokkal gyakrabban jártunk cukrászdába, mint előtte.

– Szép életem volt, kislányom, de már elég, elfáradtam nagyon – mondta apám, amikor kiderült, a rák eszi a szervezetét.

– Látom, nagyon szereti az apját – mondta az orvos –, olyan szépen beszél vele, jön mindennap hozzá, ritka manapság az ilyesmi.

Aztán csak nézett rám végtelenül szomorúan az orvos, mielőtt kimondta:

– Nem tudunk segíteni rajta. Mindent megteszünk, hogy könnyebb legyen neki.

Csontsovánnyá töpörödött apám a kórházi ágyon, csak a szemei, melyek olyanok voltak, mint az én szemeim, azok éltek az utolsó pillanatig.

– Szeretnék mondani neked valamit – mondta anyám, miután eltemettük apámat. – Pista olyan jó és olcsó sírköveket csinál, tudod, neki a munkája a hivatása is, már meg is bíztam, készítse el apád sírkövét. Lesz rajta egy szép rózsa, kőből kifaragva, apád azt nagyon szerette.

Hallgattam és azt éreztem, rám gördül az a nagy kő rózsástul. És feküdt aztán apám a Pista köve alatt húsz évig.

„Klárikám” – írta az SMS-ben a szerető, akit sose láttam – „tudom, nehéz most neked édesanya nélkül, de én itt vagyok, szólj, segítek bármiben. Üdvözlettel, Pista.”

Szólj, segítek bármiben, hányszor hallottam ezt már az elmúlt két hónapban, mint egy mantra, úgy visszhangzott a fülemben a segítek bármiben.

„Kérlek, vidd el a sírkövet, rózsástul.” – válaszoltam, és mintha hallottam volna apám sóhajtását, ahogy legördült róla az érdemtelen teher.

Testvér

– Testvér, testvér, neked miért nincs testvéred? – kérdezték tőlem a lányok a napköziben, vagyis napejben, ahogy akkor hívtuk. A gyermekmegőrzőben, ahol a mindig 16 óráig tartó hivatali munkaidő lejártáig megőriztek bennünket a tanárok alsós általános iskolás korunkban.

Igen, mindenkinek volt testvére, csak nekem nem. Igaz, Orsi bátyja 16 évvel idősebb volt, már majdnem felnőtt. De Barbinak igazi testvére volt, öccse, aki gördeszkázott, de lehetett pátyolgatni is, mert ő volt a kicsi.

Mindig azt képzeltem, bátyám van, kettővel jár felettünk a suliban, külsőre tiszta apám. Megvéd engem, aztán ha kicsit nagyobbak leszünk, házibuliba visz, és a barátja lesz az első szerelmem.

De nem volt sehol a testvérem.

– A másik gyerek, a másik gyerek – ismételgette apám a kórházban, mikor már ette a testét a rák.

– Másik gyerek? – kérdeztem vissza, de nem mondott mást. Akkor elkezdett összeállni minden. Az elharapott félszavak. A rokonok fura félmondatai. Az utalások arra, hogy én nagyon nehezen lettem.

Sokat vártak rám. Mintha tehetnék róla.

– Anyádnak volt az a szép steppelt pongyolája – mondta egyszer a nővére. – Azt hordta mindig, mikor téged várt – folytatta. – Egyszer, mikor meglátogattam, arra érkeztem meg, hogy széttépkedte a pongyoláját.

– Miért? – kérdeztem én.

– Mert félt, nehogy az legyen megint… – félbeharapta a mondatot.

– Mielőtt születtél, autót vettünk – mondta apám.

– Miért? – kérdeztem.

– Nehogy ne érjünk oda időben a kórházba – folytatta. – Jó döntés volt, anyáddal ki-bejártunk a kórházba. Akkor még a piros lámpán is áthajtottam, hogy időben odaérjünk, nehogy elveszítsen téged is.

Ott voltak a felnőttek mondataiban az és, is szavak. Eleinte fel sem tűntek, csak egy idő után, hogy utalnak valamilyen titokra.

Új tévét vettünk, színeset, persze kéz alatt, a szovjet laktanyából. Apám nagy büszkén cipelte haza a Szivárvány márkájú, böhöm nagy készüléket. Be is üzemelte rögtön, alig vártam, hogy bekapcsolja.

– Gyere, kislányom, nézzük ezt a csodát – mondta. Nem sírt, akkor sem, ha elvetélt – énekelte épp Varga Miklós az Európa című számot a tévében.

– Apa, mi az, hogy elvetélt? – kérdeztem azonnal.

– Kihányta a zöldborsót – válaszolta hirtelen apám, és én megelégedtem a válasszal, mert apa sosem hazudott.

– Anya, apa azt mondta, másik gyerek, miről beszélt? – próbáltam óvatosan érdeklődni anyámnál a másik gyermekről. Anyám nem mondott semmit, csak elővette a terheskönyvét. Képek nélküli, egyszerű füzet volt, rajta feketén-fehéren: második terhesség. Ez volt akkor a könyvecskéje, amikor engem várt.

Anyám cigarettára gyújtott és azt mondta:

– Akiről apád beszélt, ő lett volna a bátyád, Zoli. Elveszítettem őt, mikor három hónapos terhes voltam. Nem bírtam róla beszélni neked. Azt mondták a kolleganőim, ne bánkódjak, ő még nem is volt gyerek, csak magzat. De nekem az volt, a fiam. Ahogy most is az. Sokszor gondolok rá, ő biztos szót fogadott volna mindig, és közgazdász lett volna, sok pénzt keresne, nem kéne már sose spórolnunk. De így nekünk ez maradt, kislányom, ha van egy forintunk, elteszünk ötven fillért. Mert nem tudhatjuk, mi lesz. Zolikát sem gondoltam, hogy elveszítem. Az orvosok azzal biztattak, biztos beteg lett volna, azért lett angyalka, de én tudom, hogy nem. Egészséges lett volna és erős, nem értem, miért nem tudtam kihordani őt. Téged aztán, ha kínkeservvel is, de sikerült világra hoznom.

Miattad nem szeretem a citromot, mert apád arra kényszerített, igyak meg minden nap egy pohár

limonádét, mikor vártalak, nehogy megint az legyen.

Húsz évvel később azt mondta a férjem, mielőtt elment végleg:

– Persze, a te családodban, ott mindenkinek csak egy gyereke van. Ti nem tudtok sokasodni sem.