© Horváth Adél, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Az utószót írta Terék Anna

A szerző a könyv megírása idején a Libri Talent Kezdősor írói ösztöndíjprogram támogatásában részesült.

További információ: libri.hu/talent

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítótervező Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-864-6

Tartalom

I. csütörtök

II. péntek

III. szombat

IV. vasárnap

V. hétfő

VI. kedd

VII. szerda

VIII. csütörtök

Köszönetnyilvánítás

Hétköznapi gonoszságok, rendhagyó tragédiák (Terék Anna utószava)

Gergőnek

„Hamar, sok ördögök őt fojtogassátok,

Ezerképpen szálljon őreá sok átok,

Tüzes csigán testét jól megforgassátok,

Sebeit áspissal szörnyen marassátok.”

Dúsgazdagolás – A Lázár-játék

I.

csütörtök

Vida Sándor a lábtartóval kaparta le a csizmájára száradt disznószart. Hatalmas teste alatt recsegett a bárszék.

– Egy feles lesz, Erikám.

A pultoslány annyit dünnyögött, hogy barack, szilva vagy vegyes, fel se nézett a telefonjáról.

– Barack, angyalom.

Amíg Erika az üveget kereste, Sándor a polcokat méregette. Az italok mögött már vakult a tükör. Megvakarta a borostáját, közben magát bámulta. Arca vörös volt, puffadt, haja deres. A kocsmában még nem kapcsolták fel a lámpákat, csak a poharakról meg a száradó asztallapokról verődött vissza némi fény. Vasile Mocan ült leghátul a félhomályban, körülötte a fiai. Erika kiöntötte a pálinkát, Sándor lehúzta.

– Öntsél még!

Erika vállat vont, és töltött. Sándor megitta, megvakarta a lába közét, majd a tévére meredt.

– Azért betehetnétek valami magyar nótát is – dörmögte az orra alatt. – Még egyet!

– Előbb fizessen, mert arról múltkor is elfeledkezett – tartotta a markát a lány. – Tizenkettő lesz.

Sándor hitetlenkedve fordult felé.

– Hogy az istenit, Erika, még hogy én felejtek el fizetni! Ha nincs is nálam, mindig behozom!

– Jól van, adja azt most ide, aztán öntök én még.

– Fogadjunk, hogy a többiektől nem kéred el!

– Tizenkét lej.

– Jól van már – morogta, és a zsebébe nyúlt. Előhúzott két gyűrött tízlejest, az asztalra csapta őket. – Akkor adjál még egy szukkot{1} is belőle!

A lány undorral vette el a pénzt, kisimította, majd a kasszába tette a bankjegyeket. Hátrament a raktárba, amikor visszajött, víz csöpögött az ujjairól. Sándor rögtön számon is kérte.

– Te most azért mosakodtál, mert mocskos az én pénzem?

– Nem – fújtatott a lány. – Hanem mert minden pénz mocskos, azért.

Nem sikerült meggyőznie, Sándor gyanakodva figyelte, ahogy Erika kitölti neki az italt meg az üdítőt. Megitta mindkettőt, majd ismét a tévét nézte. Utálta a román zenét, főleg azt a kurva klarinétot vagy szaxofont.

A raktár felől egy kövérkés nő tipegett ki, kezében nagy tál miccsel. Letette Erika elé, majd a hűtő felé bólintott.

– Tegyél hozzá mustárt, Mocanéknak megy – biccentett a terem vége felé. – Villanyt meg kapcsoljál most már – szólt rá Erikára.

Meg sem várta a választ, már koccantak mögötte az ajtófüggöny fagyöngyei. Erika duzzogva rácsapott a villanykapcsolóra, mire a kocsmát elárasztotta a fény. Sándor hunyorgott. A lány kikapta a hűtőből a mustárosüveget, majd rakott tíz nagy kanállal a hús mellé. Románul kiáltotta, hogy kész a kaja. Hangja erőteljes volt, de így is alig lehetett hallani, olyan hangosan szólt a zene.

Vasile hanyagul intett a helyiség másik végéből. Erika káromkodott, széles csípőjének támasztotta a tálat, úgy egyensúlyozott az asztalok között. Mosolyt erőltetett magára, miközben letette eléjük az ételt. Az őszülő férfi egykedvűen bólintott, rendelt még nyolc doboz sört meg két kiló kenyeret.

Nem telt bele fél órába, asztalukon már tornyosultak az összegyűrt sörösdobozok és zsírfoltos szalvéták az üres fatálak között. Az öreg Mocan az asztalfőn ült, fogvájóval piszkálta éles fogait. Tenyerével nem takarta el a száját, dölyfösen terpeszkedett. Fiait nézte, ahogy összeborulva táncolnak a lapostévéből üvöltő mulatósra. Mind a hét keménykötésű férfi volt, fekete hajjal, dús szakállal, fekete szemekkel.

Sándor rendelt, fizetett, ivott, miközben elégedetlenül dünnyögött magában; ki nem állhatta a manelét.{2} Pár felessel később mégiscsak ingatni kezdte a ritmusra nagy, hájas fejét.

Éjfélre szélesre tártak minden ajtót, ablakot, a verejtékszag mégsem enyhült. Egyre többen álltak fel, arrébb tolták az asztalokat, egymásra pakolták a székeket. Vida Sándor még mindig a bárszéken egyensúlyozott, a hangulathoz néhány kurjantással járult hozzá. Figyelmét a táncoló lányokról a legkisebb Mocan fiú terelte el, aki a pulthoz menet a vállával erősen meglökte. Sándor biztos volt a szándékosságban, utána is fordult, de túl gyorsan: egybefolytak az alakok, Erika hullámzott, miközben elvette a fiútól az ötlejest, majd öntött neki egy felest. Sándorból bugyogott a düh.

– Ennek a pénze már nem mocskos, hogy mosakodjál? – kiáltott Erikára, és már lendült is a keze. Erősen szorította az alkarját.

– Sanyi bácsi, tessék már elengedni…

– Csak az én pénzem mocskos, mert az a disznókból van? Mondjad meg a szemembe!

– Sanyi bácsi…

– Undorodsz azért éntőlem?

Erika segélykérőn a Mocan fiúra nézett, mire az tört magyarsággal kérte, hogy engedje el.

– Most már előrébb valónak tartod ezt a románt, mint a fajtádat?

A Mocan fiú mély levegőt vett, majd ismételten kérte Sándort.

– Mondjad csak, Erika, ezt többre tartod, mint engem?

A fiú kéréséből utasítás lett, mire Sándor lekevert egy pofont Mocannak.

– Énnekem ne pofázzál, te román cigány!

Ekkor a fiú Erikára pillantott, majd teljes erejéből megmarkolta Sándor zsíros tarkóját, és a pult lapjába verte a fejét. A csattanás után mindenki elcsendesült, csak a zene szólt a háttérben. Az egész kocsma őket nézte.

Sándor felüvöltött, és gyomron vágta a fiút. Az hiába tartott ellen, az ütés ereje földre terítette. Borultak a bárszékek, poharak törtek, a vendégek felmordultak. Erika felszaladt az emeletre az apjáért, közben a többi Mocan körülvette a verekedőket, lefogták mindkettőt. Üvöltöttek, Mocan bozgorozott, Sándor románozott, rázták egymásra az öklüket.

– Megöllek, és megetetlek a disznókkal, te kutya! – ordította Sándor, miközben húzták őket, Mocant a kocsma belsejébe, Sándort ki az utcára. Megérkezett Béla, a kocsmáros is, jó erősen markolta meg a felkarját, úgy tudták csak kivinni. Ahogy elengedték, összeesett. Zúdult az orrából a vér.

– Sándor! Már megint mit csinálsz?! – kiáltott rá a kocsmáros, de ő még a földön sem hagyta abba a Mocan fiú szidását.

– Megölöm a senkiházit!

– Sándor! Nyugodj le!

– Már hogy nyugodnék le, mikor bozgoroz engem!

– Sanyi, te kezdted, Erika látta.

– Azért ne várjad el tőlem, hogy hagyjam magam! Agyonütöm! – mondta háborogva, miközben próbált felállni. Négykézláb indult vissza az ivó felé.

– Erre ne is gondolj, Sanyi, menjél hazafele!

– Most? De már lejött a köd!

A kocsmáros elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Nem érdekel, nem engedem, hogy visszamenjél. Itt nem balhézhatsz többet. A hónapba’ ez már hányadik?

– A vén Mocan uszítja rám őket, tudod jól! Utálnak, azért kötözködnek! – üvöltötte. – Megetetem mindet a disznókkal!

Sándor nagy nehezen lábra állt, leseperte a térdét, majd a faluba vezető út felé pillantott.

– Legalább hadd várjam meg, míg fölszáll.

Béla kérdőn nézett Sándorra, mire ő habozva hozzátette:

– Mert ki tudja, mi van benne…

– Víz, Sanyi, víz – mondta halkan.

Sándor nem mondott semmit, csak letörölte az orra alatt felgyűlt vért. A kocsmáros átnyújtott neki pár gyűrött zsebkendőt. Ő széthajtotta, megdörzsölte a bajuszát, majd durván végighúzta az arcán.

– Ha ebben csak az lenne, nem vitte volna el – suttogta. Könnybe lábadt a szeme. A legördülő cseppek világos csíkokat radíroztak vérfoltos bőrére.

– Ide figyelj, énszerintem jobb lenne, ha ilyen időkben inkább otthon lennél Etellel – mondta Béla.

Sándor szipogott. A férfi megveregette a hátát, majd jó éjszakát kívánt. Ott maradt az út közepén, és a sűrű ködbe révedt. Állt a kiszűrődő fényben, hallgatta azt a kurva szaxofont, a vinnyogó román énekesnőt. Basszátok meg, suttogta, hátraszívta az orrában felgyűlt vért meg taknyot, az aszfaltra köpte, majd elindult. Nehézkésen pakolta egyik lábát a másik elé, imbolygott, lüktetett az orra. Egész életében ebben a faluban lakott, de a két kezén meg tudta számolni, hányszor jött ki éjszaka a ködbe.

Ahogy elhagyta a kocsma utcáját, az éjszaka hangjai elviselhetetlenné erősödtek. A patak csobogása különösen verődött vissza a hegyekről, azonnal kijózanodott. Minden neszre összerezzent. Percenként nézett körül, és percenként rá kellett jönnie, hogy egy méterre se lát. Az utcalámpák halványan derengő gömbjeit követte, basszátok meg, basszátok meg. Totyogva kerülte meg a templomkertet, majd megállt a temető és Száré Böske háza között. Azon gondolkozott, rövidítsen-e. Lenézett a két utcát összekötő lépcső helyén tátongó sötétszürke semmire, és úgy döntött, inkább a hosszabb úton megy haza.

Az októberi levegő borzongatta megizzadt testét. A makadámút apró köveit rugdosta maga előtt, megnyugtatta a monoton csoszogás. Ha megbotlott vagy ritmust tévesztett, a torkába ugrott a szíve. Az orrából ismét eleredt a vér. Elővette a zsebkendőt, próbálta leszorítani, de alig bírt hozzáérni a fájdalomtól. Rohadék kis román, gondolta, leszívta a véres nyákot, és köpött.

Zajt hallott. Próbálta meggyőzni magát, csupán a képzelete gúnyolódik vele. Léptek közeledtek, túl halkan és túl gyorsan ahhoz, hogy ember legyen. Azt, hogy melyik irányból, az istenért sem tudta volna megmondani, akármerre fordult, mindig mögüle hallatszott. Terpeszbe állt, s bár a pálinkáktól még dülöngélt, roppant súlyával stabilan belefúrta lábfejét az út sarába. A lépések egyre sűrűbbé váltak, majd abbamaradtak.

A mély morgásra a férfi teste megfeszült. Az állat hangosan szimatolt. Egyikőjük sem mozdult. Sándor a ködöt fürkészte, majd a kezében szorongatott véres zsebkendőre sandított. Elhajította.

Ekkor a ködből hirtelen egy sötét alak ugrott felé, hegyes fogai csattogtak, Sándor kabátját beterítette a nyál. Maga elé tartotta a karját, de hiába, érezte, ahogy a fogak a húsába mélyednek. Egyensúlyát vesztve hátravágódott. Próbálta a földhöz szorítani a testet, de az egyre vergődött, ő pedig alig kapott levegőt. A vadállat harapta, marta, s mikor Sándornak sikerült megfognia a szőrös nyakat, minden erejéből megszorította. Énvelem nem bírtok, a disznót is leteperem puszta kézzel, ordította. A fogak pár centire csattantak össze az arcától. Kitartóan fojtogatta, s mikor érezte, hogy gyengül az állat, gyorsan fölé kerekedett, hogy a mellkasára térdeljen. Sorozatban roppantak a bordák. Az állat vonított, Sándor megfogta a fejét, és egy határozott mozdulattal kitörte a nyakát. Énvelem nem bírtok. Hosszasan zihált a farkas felett.

Átnyúlt az utcaajtó fölött, és leemelte a szögre akasztott kulcsot. Csak sokadjára talált a zárba. Élesen nyikordult a kapu. Miközben végigsétált a verandán, a mutatóujján pörgette a kulcscsomót. A szélfogóban levette a cipőjét, majd egyenesen a fürdőbe ment. Megengedte a csapot, beszappanozta a kezét, és lemosta magáról a vért. Összeszorult a torka a műanyag pohárban lévő három fogkefe látványától. Elkapta a tekintetét, inkább a tükörképét mustrálta: mély ráncait, ősz bajuszát, bevérzett szemét. Akárhogy fordult, az orra nem úgy állt, mint szokott, kicsit balra görbült. Fújtatott, az ajkába harapott, és visszacsavarta középre. Arca eltorzult a fájdalomtól.

Levetkőzött, rongyot csavart a harapásra, és fürdetlenül vette fel a pizsamáját. Mielőtt lefeküdt volna a hátsó szobában, megállt a háló ajtaja előtt. Tenyereivel tölcsért formált, azt illesztette a fára, kíváncsi volt, alszik-e már a felesége. Csöndben várt, ám amikor meghallotta, hogy a nő fészkelődik, gondolt egyet, és lenyomta a kilincset. A szobaajtó zárva volt. Meghökkenve próbált ismét benyitni, de hiába. Ekkor a kiskutya az ajtó túloldalán ugatni kezdett. Odabenn a felesége felült az ágyon, egyre szaporodó lélegzetvételei halk sírásba csaptak át. Sándor csak állt az ajtó előtt. Zsibbadt mindene.

{1} szukk – üdítőital

{2} manele – román mulatós zene