Szécsi Noémi

Rohadt állatok

– részlet –

© Szécsi Noémi, 2023

Előhang
Néhány sérelem

– Szóval magának az a véleménye, hogy egy cinikus állat vagyok – szólalt meg hirtelen a Hörcsög, miközben egy újabb szivarra gyújtott.

A Vakond összerezzent, mivel eddig a Hörcsög szalonjának falán függő értékes Rippl-Rónait szemlélte.

– Elnézést, mit mondott? – kérdezte kissé megilletődve, mivel úgy érezte, némi ingerültség vegyült a Hörcsög hangjába.

– Véletlenül tudomást szereztem arról, miket terjeszt rólam a Biokert népe körében. A Menyét volt olyan szíves, és elmesélte, hogy maga kisebb csődület előtt részletezte, miként jutottam a répaföld azon árnyas sarkához, és hogy állítólag kinevettem azokat, akik az éhkoppot nyelő nyúlcsalád miatt aggódtak – sorolta sértődötten a Hörcsög.

A Vakond, aki számára évek óta a Zen volt a fény és az erő, hátradőlt a fotelben, és megköszörülte a torkát.

– Megkínálna engem is egy szivarral?

– Parancsoljon – nyújtotta a Hörcsög kelletlenül cirádás szivartárcáját.

A Vakond kivett egyet, megszagolta, és jóízűen rágyújtott.

– Mi lenne, ha egyszerűen csak élveznénk a szivarunkat? – indítványozta.

A Hörcsög biccentett, s mindketten maguk elé meredtek füstbe burkolózva. Egy kis idő múlva ismét csak a Hörcsög törte meg a hallgatást.

– Mindig majdnem sírok, ha eszembe jut 48.

– 48?

– 1848, a népek hajnalcsillaga.

– Ezt miért hozta most szóba? Provokálni akar? Újra pufogtatná nacionalista patronjait? – kérdezte a Vakond blazírtan, két szippantás között.

– Ne legyen túlérzékeny, Vakond – mondta a Hörcsög barátságosan. – Egyszerűen csak arról lenne szó, hogy megünnepelhetnénk ezt a napot a Biokertben is. Maga egy entellektüel állat, megszervezhetné.

– Persze – vetette oda a Vakond. A füst puhán burkolta be.

– Az egyik ősömnek emelhetnénk egy szobrot, annak, amelyik nekiugrott egy császári katona torkának. Valamelyik ügyes állat megmintázhatná.

– Tudja, erről mi a véleményem – jegyezte meg vészjósló hangon a Vakond.

– Miről? Hadd gondolkodjam… Tudom már. Önnek már a szeme villanása is elég ahhoz, hogy önkritikát gyakoroljak. Igen, ez talán enyhe személyi kultusz.

– Maga paranoiás, Hörcsög – mondta lassan a Vakond, mert eldöntötte, hogy ma nem izgatja fel magát semmiképpen.

A Hörcsög elnyomta félig szívott szivarját, ott hagyta a hamutartóban, és egy asztalkához lépett. Micsoda szentségtörés, gondolta a Vakond, de egy szót sem szólt.

– Paranoia? Talán. Most viszont igyunk valamit.

– Évforduló, születésnap?

– Fogjuk rá. Ilyesmikben soha nincs hiány. Pár napja tudtam meg például, hogy egy idei alomból származó fiam máris nagyapává tett. Gyors a srác, nem? – büszkélkedett a Hörcsög, és két tiszta poharat vett elő az asztalka alatti szekrénykéből.

– Gratulálok. Maguk, hörcsögök, rendkívül szaporák – mondta a Vakond rezignáltan.

– De én most őszinte leszek magához, Vakondkám. Egyszerűen be akarok rúgni, mint az állat. Ez a rövid távú tervem. Szeretném, ha velem tartana.

– Ne haragudjon, Hörcsög, hogy nem tartok magával – mondta a Vakond, és felegyenesedett. – De a kalóriadús alkohol felborítaná a fogyókúrámat: gondolom, maga is tudja, a szeszes italok mennyire hizlalnak…

(Finnugor vámpír, 2002)

Mától kezdve Biokert

Látszólag azután sem változott semmi. A Vakond számára ugyanúgy teltek a hosszabbodó nappalok, ugyanúgy bontogatta a lombokat a tavasz, mintha az élet attól sem állna meg, ha egy nemes gondolat valósággá válik. Kicsit képlékeny, kicsit por alakú volt ez a valóság, de kétségkívül ante portas fenyegetett. Fiatalon még ő maga is ott kocogott hunyorogva egy Marx-kép alatt, néha kicsit megdöntötte, hogy ne süssön a szemébe a nap. Vitte ő is a transzparenst, hogy Friss zöldséget a proletariátusnak!, aztán, miután elvonult a vörös retkekkel megrakott tribün előtt, elhajította a táblát, és rohant a primőrágyásba zabálni. Ezen a napon kivételt tett, ő is a szájához emelte a harsogó zöldet. De ma az ő határozott fellépésén múlt kétszáz derék állat gondtalan szórakozása. Őt bízták meg, hogy vezényelje le a majálist, amelyen rovar, bogár, madár, rágcsáló együtt ünnepelte, hogy ez a humuszban gazdag parcella mától kezdve minősített Biokert.

A Vakond idegesen figyelte a gyülekező tömeget. Selymes bundáján csíkokban folyt az izzadság, a mancsa meg-megcsúszott a mikrofonon, a papírjai cafatokra szakadtak a gyűrögetéstől.

– Nem esne jól egy tea? – kínálgatta egy fiatal, fényes szőrű mezei pocoklány. De a Vakond csak hidegen intett, hogy vigye innen a bio-levendulalöttyöt. Bosszantotta, hogy az előzetesen meghirdetett kezdésre nem mindenki foglalta el a helyét, de úgy döntött, mégis belekezd.

A Hörcsög a tribün díszhelyén ült, mint az esemény főszponzora. Amikor a Vakond útban a mikrofonhoz elhaladt előtte, a Hörcsög feltápászkodott, és mivel rengő hasa nekinyomódott a díszasztalnak, szuszogva súgta a Vakond fülébe:

– Beszédet akarok mondani.

A Vakondnak mintha százas szöget ütöttek volna az amúgy is legfeljebb egy centi sugarú koponyájába. Érezte a reccsenést. A Hörcsögről egész egyszerűen azt gondolta, hogy ha a hülyeség meggyulladna, ez a testes, koros rágcsáló lángokban állna. De hangosan csak ennyit mondott:

– Hát persze.

Odalépett a mikrofonhoz, és némi kocogtatás után belemondta:

– Figyelem, figyelem. Csendet kérek. A Hörcsög. Hallgassátok szeretettel.

A Hörcsög az asztal alatt bújt ki, mert nem fért át a transzparens és az asztal között nyíló szűk folyosón. Négykézláb tartott a mikrofon felé, közben a bundáját tisztogatta a ráhullott cseresznyevirág-szirmoktól. Egy Japánt megjárt dekoratőr egér készítette a díszletet.

– Beszédet akarok mondani – mondta most olyan tétován, de hangosan, amilyen határozottan, de halkan az előbb. Az állatokban szinte megfagyott a szó. Egy pisszenést sem lehetett hallani. A Hörcsög gyakorlatilag élet-halál uraként viselkedett a kertben, semmitől sem félt, bár azt beszélték róla, hogy permetezési szezonban egy szegényebb sorsú állatot előkóstolónak tart.

– Kedves bundás barátaim! Nektek nincs melegetek? – szólította meg a Hörcsög a hallgatóságát végtelen közvetlenséggel. – Üdvözöllek benneteket a Biokert Kisemlőseinek Majálisán. Érezzétek jól magatokat. Egyetek, igyatok. Én állom! – harsogta a Hörcsög, és kicsit megdöngette a mellkasát. A Vakond fanyalgó pillantást váltott egy másik szervezővel, egy fiatal cickánnyal, akinek szintén derogált, hogy egy világtól elzárt, istentől elhagyott haszonkertben művelje a népet. Mindketten lenéztek a közönségre. Ami azt illeti, az állatok tényleg kaptak az alkalmon: mindegyik egy-egy zsenge répát, zöldborsóhüvelyt szorongatott, a Hörcsög harmatos lapulevelekre kiterített grandiózus traktáját alaposan megbontották. Csak néhány kis testű ragadozó állt üres, karba tett kézzel a hátsó sorokban. Ha csak egy lépést is tettek, az egércsaládok egyből közelebb húzódtak a rendezvényt biztosító szekuritisokhoz.

– Persze én is hallottam – folytatta a Hörcsög –, hogy az elégedett zöldségropogtatásba olyan hangok vegyülnek, hogy az én nagyvonalúságomnak az ára egyszerű kisemlősök vére és verejtéke. Ha ez így lenne, az természetesen engem viselne meg a legjobban. Nem aludnék nyugodtan. Nyomná az oldalam a búzászsák, ha tudnám, valahol egy nyúlveremben nyolc kicsi tapsi sír éhesen. Én is népes alomba születtem, ráadásul egy kiégett téeszugar közepén. Apám napi négy kilométert gyalogolt a majorsági magtárig. Szegények voltunk, de szerettük egymást. Anyámat csak akkor ettük meg, amikor az aszályos nyár után különösen kemény tél köszöntött be.

A hallgatóságban többen bólogattak, akik szintén arra kényszerültek, hogy valamelyik rokonukat megegyék. Kivétel nélkül idősebb, meglett állatoknak látszottak. A Vakond viszont mindig gyanakodva szemlélte a Hörcsög populáris kilengéseit. Italosan egyszer a szemébe is mondta: „Nem lehet, hogy demagógnak tetszik lenni?” A Hörcsög azt böfögte: „De.” A Vakond szeme könnyel telt meg arra a gondolatra, hogy neki se hatalom, se vagyon nem jutott, csak egy zegzugos föld alatti járat és egy kép a bársonybundás faterról, aki mindezt fúrta. Zoológiai igényű ábrázolás volt ez egy lexikonillusztrátor tustollából. „Csak feketét használok – mondta az –, meg egy kis rózsaszínt az orra végett.” A Vakondnak ezzel kellett szembenéznie nap mint nap. A mancsába temette az arcát.

– De túléltem az aszályos nyarakat, a zord teleket, nem szúrtak villára, nem fojtottak vízbe, nem mérgeztek meg – folytatta a Hörcsög a tribünről. – Szembeszálltam a nehézségekkel, és a saját erőmből lettem az, aki vagyok. De nem csak rólam van itt szó. A ti életetek is egy merő küzdelem, barátaim. Azonban munkánk és türelmünk gyümölcse beérett. – A Hörcsög körülnézett, hogy az állatok zajos helyesléssel jutalmazhassák szellemes kerti metaforáját.

– A mai nappal elénk tárul a jövő határtalan lehetőségeinek perspektívája. A látvány olyan vérforraló, mint életünk egyetlen igazi szeretőjének a szőrös kis lába. – Arra a Patkánynőre gondolt, akit egykor úgy szeretett. Annyira imádta, hogy az sem zavarta, hogy három centivel hosszabb nála. Már három éve, hogy megbolygatta az életét az az eszelős viszony. A sok buta nyúl a közönségben akkor még a világon sem volt. Látszik rajtuk, hogy legfeljebb tavaly tavasziak, nem tudják még, mi a szerelem. A Hörcsög általánosabb hangnemet ütött meg:

– Miután hat nősténnyel tizenkét alomból háromszáznegyvenkilenc ivadékot nemzettem – az állatok elismerően feltapsoltak –, némileg csillapult bennem a nemi ösztön dühöngése. Már csak a gyűjtögetés éltet. Ti még fiatalok vagytok, táplálkoztok-párzotok, párzotok-táplálkoztok, amíg utolsót dobban a kicsi szívetek. De vajon tisztában vagytok-e vele, hogy mit hoz a jövő? Ez itt mától Biokert, itt mások a játékszabályok. Vége a gyilkos permetlének, büdöskét ültetnek a levéltetvek ellen. Nincs többé csigacsalétek és egérméreg. Barátságosabb a csapda, és nem is gondolnánk, hogy egy sün hány házatlan csigát képes egy éjszaka alatt megenni. Ez a rendszer a gyengéd szigorra és a toleranciára épül. Gondoljatok csak bele: a Vakond furkálódásaival tetemes károkat okoz a kerttulajdonosoknak, mégis védett állat.

Egyszerre csak mindenki a Vakondra nézett. Ő meg elfordította a fejét. Az apja is védett állat volt, az anyja is védett állat volt, mi más lehetne ő is, mint védett állat? Az ezzel járó előnyöket megszokta, de irritálta, ha az orra alá dörgölték, hogy félig-meddig ő is kártevő… Most intett két markos pocoknak, hogy hozhatják a hangfalakat. Pedig a Hörcsög még nem fejezte be.

– Nézzetek rám! Én vagyok az egyik legnagyobb mezőgazdasági kártevő, és lám, itt állok a tribünön. Ki bánthat engem, ki kaphat el? – A pillanatot kiélvezve lassan végighordozta a tekintetét az egybegyűlteken. – Ez egyszerű dolog. Ez szép dolog. Együtt él mind, ki árt és használ, nincs közöttük különbség. És ti, gyepen átiramodó mókusok, úton poroszkáló sünök, répaföldön inaló nyulak, lyukból figyelő pockok, szántóföldön kocogó egerek, ti is mind apró fogaskerekei vagytok ennek a gyönyörűséges szisztémának, amely értetek, általatok mozog!

– Ámen – kiabálta be egy hitgyülis sün. Többen tapsoltak és éljeneztek. A Hörcsög a szívére tette a kezét, és meghajtotta magát. Ripacs, gondolta a Vakond, noha nagyon jól tudta, hogy ezzel még nincs vége.

– Hát akkor sok szerencsét nektek, állatok, talán még van pár jó évetek az új rendszerben, én lehet, hogy már idén télen megdöglök – mondta a Hörcsög, aztán a tömeg hangos ovációja közepette visszadöcögött a helyére. A Vakond előlépett a takarásból, és széthajtogatta a papírjait.

– Hát akkor jó szórakozást mindenkinek – susogta élettelenül, és a színpadon már erősítőt szereltek a zenészek.

Tartalom

Előhang. Néhány sérelem

Mától kezdve Biokert

Gyilkosság Patkánylyukban

Álhalál

Minősíthetetlen

Boldog új évet!

A faj fennmaradása

A Földikutya Éve

A macska teste

A Patkánykirály

Több fényt

A fekete özvegy

Epilógus. A nőstény meséje

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 308 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL