Sofiának, akihez ez az egész elvezetett.

Ez a könyv valódi eseményeken alapul, mégsem életrajz. Az itt leírtakból semmi sem a tényleges történések hű visszaadása. A karakterek szavai és kapcsolatai képzeletem termékei. Alapjában véve én találtam ki az egész ökörséget.

Elöljáróban

Egyetlen dalom van, amiről eszébe jutok az embereknek. Tapasztalatból beszélek, mert amikor végigmegyek egy utcán, a járókelők odakiáltják: „Hé, James! De gyönyörű vagy!”

– Látja, fején találta a szöget – mondom ilyenkor, magamban azonban hozzáteszem: „Hülye picsa!”

Érdemes elgondolni, hogyan fogadta volna Victor Meldrew, ha azt hallja: „Ezt nem hiszem el!”{1} Bizonyára csak somolygott volna, mint Frank Bruno is, amikor ráüvöltik: „Tudod, mire gondolok, Harry!”{2} Magukban bizonyára elküldték volna melegebb éghajlatra az okvetetlenkedőt.

Míg azonban a zenével szemben elkövetett bűntetteim mind letagadhatatlanok, egy és más, ami megesett velem, eleddig nem dokumentált. Gondoltam, írok róluk, hogy elszórakoztassak egyeseket, és elborzasszam a felmenőimet. Mindez zömmel még a zenei utópiák és a drogok ködébe vesző ezredforduló táján történt, ami a legnagyszerűbb évtized volt az emberiség történetében. Márpedig, mint ahogy a Nagy Lizzie is mondaná, az emlékezés ingoványos talaj.{3}

Itt jegyzem meg, hogy míg mások megváltoztatják a neveket viselőik védelmében, én változatlanul meghagytam ezeket, és csak a tényeket cirkalmaztam ki, ahogyan a Daily Mail is szokta. Ami ezután következik tehát, csak részben igaz. Valójában ügyvédem arra int, szögezzem le, hogy az utolsó betűig minden a képzeletem szüleménye. Nos, az igazság az Én Igazságom, nem az IGAZSÁG, csupa nagybetűvel. Inkább részben igaz, mintsem fájdalmasan igaz, és lehetséges, tisztelt bíróság, hogy takarékosan bántam az igazsággal.

Még egy utolsó tisztáznivaló. Olvastam annak a Rolling Stones-tagnak a memoárját.{4} Ebben arról ír, hogy egy alkalommal egy kocsiban utazott, amelyet megállított a rendőrség, és annyi drog volt benne, amennyit elképzelni sem tudnánk; én azonban Ibizán élek, ahol egy krapek egyszer egy egész teherautónyi anyaggal bukott le, amennyi be sem férne egy személyautóba. A Rolling Stones tagja tehát vagy alábecsüli a képzelőerőnket, vagy a drogokkal való felvágás szerves tartozékát képezi az efféle könyveknek, így hát én is kitaláltam egy teherautónyi drogsztorit, amit (ezt a szüleim kedvéért be kell látnia az olvasónak) csakis azért tettem, hogy kúl arcnak tűnjek, noha tudvalevő, hogy nem vagyok az – kivéve talán akkor, ha tüzelnek rám.

A Blount család

Míg az emberek többségének négy nagyszülője van, én Norfolkból származom, és mint minden norfingi, mindössze kettőt mondhatok magaménak. Ami keveset tudok a nagyapámról – ötéves voltam, amikor meghalt –, az annyi, hogy árva volt, és a kuzinját vette feleségül. A második világháborúban Palesztinában, Szíriában és Észak-Afrikában harcolt, El-Alameinnél kiégett a tüdeje, és velem szemben, akinek mindössze két érdemérem lóg a falamon, neki tömérdek kitüntetése volt, többek között egy Hadikeresztje.

Nagyanyámról már többet tudok. Polly különc nőszemély volt, aki muntyákszarvast és birkát tartott odahaza. Sem a szarvas, sem a birka, sem Polly nem volt maradéktalanul szobatiszta, és egyikük végül vasárnapi ebédként végezte. Pocsék íze volt.

Talán mert vénségére minden barátja elhalt mellőle, egy Lucynek elnevezett jókora baba volt a legjobb barátnője. Lucy nagyjából akkora volt, mint egy tízéves gyerek, és Polly egy nyereghez fércelte, ezt pedig Shergar nevű shetlandi pónija hátára vetette. Ezután mindkettejüket a ház háta mögött elterülő legelőre vezette, ott rávert Shergar farára, és élvezettel figyelte, hogyan inog meg, és csápol a karjával egy-egy ugrásra Lucy az eliramodó póni hátán. Nagyanyámnak nem volt ki a négy kereke.

Mikor végül elhunyt demenciában nagynéném dorseti lakában, apám bepakolta a kocsija csomagtartójába, úgy fuvarozta vissza Norfolkba, a sírhelyére. Apám már csak ilyen gyakorlatias természet, noha az ötlete némi felfordulást keltett a szertartás lebonyolítói között. Nagyanyám halála után mindössze egyetlen levele maradt ránk. Ebben elpanaszolta, hogy a fogai borzasztó állapotban vannak, és emiatt nehezére esik az önkielégítés.

Mivel valamennyi rokonom látványosan beltenyésztett, egyiket sem mutattam be a jövendőbelimnek, amíg össze nem házasodtunk. A chelsea-i házasságkötő teremben esküdtünk, és onnan helikopter vitt minket tovább Hampshire-be, ahol a teljes pereputtyom várt a nejemre. Akkor azonban már késő volt.

Christopher kuzin

Christopher kuzin lassan, fahangon beszélt, amit enyhén túlméretezett nyelve is megnehezített. Az iskolában apám volt az, aki megkeserítette a napjait. Mindketten a Harrow-on-the-Hill magántanodába jártak, mint nemzedékeken át családom férfi felmenői egytől egyig. Kuzinomnak egyszer eltörte a lábát a traktor, amelyet vezetett a suli földjén. Híres baleset volt ez. Mivel nem jelent meg az esti névsorolvasáson, a keresésére indultak, és a sötétben heverve találtak rá, iszonyatos fájdalmak közepette, egy kapu mellett, tőle némi távolságra az árokba fordult traktorral. Minden jel szerint arra készült, hogy a traktort sebességben hagyva visszaugrik rá, miután kinyitotta előtte a kaput. Csakhogy elszámította magát, és a traktor alá került, amely összezúzta a lábát.

Idő múltán úgy beleszerelmesedett a vonatokba, hogy ez a mánia határozta meg az életét, és vonaton érte a vég is ötvennyolc évesen, francia földön, miközben vakációja során bevonatozta az országot: olyasféle halál volt ez, mint amikor egy szenvedélyes bázisugró a földre csattanva leheli ki lelkét. Christopher kuzin tudta, miféle kockázatokkal jár a szenvedélye. Egy francia rendőr telefonálta meg a hírt hampshire-i otthonunkba. A kuzint vélhetőleg szívroham érte, valamiért azonban holttestét nem vették le a vonatról, és a rendőr zavartan magyarázta, hogy nem tudják, hol-merre utazik tovább; egyedül arról értesültek, hogy már nem él. Egy pénteki napon történt mindez, és a rendőr biztosra vette, hogy hétfőre csak előkerül, ha másutt nem, hát a talált tárgyak osztályán. Miután túlesett a nehezén, a hírvivő rendőr körülményesen felvetette, hogy fel kellene csörgetnünk a mobilját, hátha beleszól valaki.

Dolga végeztél a rendőr befejezte a beszélgetést, mi pedig körülvettük apámat a dolgozószobájában, miközben feltárcsázta a kuzin számát. Végtelennek tűnő időkig kicsengett, és mivel senki nem fogadta a hívást, apám a következő üzenetet hagyta:

– Halló, Christopher, itt Charles kuzinod. Sajnálattal értesültem a halálodról. Figyelj, ha valamiképpen meg tudod hallgatni ezt az üzenetet, lennél szíves visszahívni? Megkönnyebbülnénk, ha hallhatnánk rólad.

Christopher soha nem hívta vissza, hétfőn pedig a nyomára akadtak egy marseille-i hullaházban, ami, bárhogy is nézzük, az út végét jelentette.

Mint kiderült, a tetemek szállítása irdatlanul drága, ezért apám elhamvasztatta Christopher kuzint, és a hamvait hozatta haza. Ő már csak ilyen gyakorlatias.

Emma kuzin

Emma kuzin beiratkozott a Természetfeletti Erőkkel az Emberiségért londoni iskolájába. Itt a tandíj fejében megtanították, hogyan lehet csodát tenni. Ám a kiadott pénz bőségesen megtérült: 2019 januárjában Emma egyik tanulótársa olyan buzgón imádkozott, hogy kuzinom rövidebbik lába öt teljes milliméterrel megnyúlt. Addig a pillanatig nem is tudta, hogy az egyik lábszára hosszabb a másiknál. Az intézmény bámulatos csodák tárháza. Emma azt mondja, a történtek idejére összesen hat lábnyújtásnak volt a szemtanúja. Ő maga is kezd belejönni a csodatételbe. Parancsára barátja lába szára csak úgy pikk-pakk két teljes ujjnyival meghosszabbodott, majd megrövidült egy ujjnyival, és az egész huzavona nem tartott tovább öt percnél. Családi vonás lehet ez a képesség, amelyet jómagam is megtapasztaltam, kábé ugyanennyi idő alatt – no, nem a lábszáramon.

James kuzin

Még iskolás koromban barkácsolás-, dizájn- és technikaóráinkon asztalosmesterséggel is próbálkoztunk, és ezeket a foglalkozásokat mindenki agyba-főbe dicsérte. Az első tanév felére fából összeeszkábáltam egy kis könyvszekrényt, mely lapos aljzaton állt, és kábé öt könyvet bírt el. Ezzel egy időben James kuzin megalkotott egy komplett repülőt. Nem játékot vagy makettet, hanem valódi repcsit. Mivel nem volt pilótaengedélye, nem repülhetett vele, csak annyit engedtek meg neki, hogy a sportpályán fel-le emelkedjen. Olyan jól ment a dolog, hogy Jamesnek elfogyott a türelme. Egyedül volt a pályán, ezért úgy döntött, hogy felszáll. Felgyorsította a repülőt, hátrarántotta a botkormányt, és a masina felemelkedett – mivel azonban az orra túl magasra került, James leállította a motort. A gép lezuhant és ripityára tört, ahogy James kuzinnak is szinte minden csontja. Egy nővérke talált rá félholtan, és egyedül neki köszönheti, hogy el tudta mesélni a történteket. Százhetvenöt centis testmagassággal kezdte a napot, a végére azonban százhetven centire rövidült. Rászorult hát Emma kuzin csodatételére.

Komolyra fordítva a szót, James kuzin a közelmúltban lökhajtásos hidroplánt tervezett, és jelenleg befektetőt keres. Hátha téged is érdekel.

Charles Blount ezredes

1993. november 6-án Riddick Bowe és Evander Holyfield Las Vegasban mérkőzött meg egymással a Caesars Palace-ben. A meccs során, amelyben Holyfield állt nyerésre, egy James Miller nevezetű pasas motoros siklőernyővel megpróbált alászállni a ringbe. A kötélzeten kötött ki, az üvöltő tömeg kirángatta a szorítóból, és addig ütötte-verte, amíg el nem vesztette az eszméletét. Az emberek többsége bolondnak nézte, de nem úgy az én apám, aki annyira fellelkesült az esettől, hogy már másnap egy siklóernyőt vásárolt magának.

Nem volt ebben semmi váratlan. Apám katonai helikoptereken pilótáskodott, amikor a helikoptert még épphogy csak feltalálták. Velocipédjéről már távolról rá lehetett ismerni a falunkban, és arról is elhíresült, hogy a falusi patakon vízisíelt, mialatt az autóban ülő anyám vontatta a kötelet. A kísérlet során egy ízben a lábát törte. Mikor a tölcsértorkolatnál meztélláb próbált vízisíelni, a válla ficamodott ki, és a tetejében mindössze nyolc ujja volt a kezén, mivel kettőt lenyiszatolt a fűnyírógép.

Miután hazahozta a siklóernyőt, néztem, hogyan tanítja magát nekirugaszkodni a ház mögötti dombocskáról. Nem mindennapi látványt nyújtott. Hangosan berregő motorral, a védőváz kalickájában ülve, háta mögött a pörgő propellerrel lökte fel magát a magasba, ernyedten húzva maga mögött az ernyőt. Épp mikor ez utóbbi dagadni kezdett, megbotlott, és arccal a földre bukott, miközben a gázkarnak is nekiverődött, ami dühödt pörgésre serkentette a propellert. Így húzta nyögdécselő apámat a megveszekedett szerkezet arccal lefelé végig a patakparti iszapban. Rövidesen fel is tűnt a jelenet a Daily Express hasábjain, a „Ritka fajta” szalagcímmel, ami merő tapintatból a „Beltenyésztett fajta” megjelölés helyett állt. Csínján bántak apámmal, hiszen akár azt is írhatták volna: „Féktelen balfék”.

Nem először próbálkozott azzal, hogy maga tanuljon meg repülni. 1976-ban benevezett a földteke első siklóernyő-világbajnokságára, miután Gesztenye, a honalapító{5} ősi dombvidékén kitanulta a vitorlázórepülés fortélyait. A nemrégiben feltalált szerkezet összeszerelési útmutatóját barátja, Tim Collins olvasta fel:

– Akaszd be az A pólust a B csatlakozásba, azután ezt a C pólusba. – Miután egy ideig a csatlakoztatásokról olvasott kiabálva, ezt ordította: – Fordítsd szélirányba, majd fuss, és rugaszkodj el a földtől…

Ennek az első repülésnek a során apám eltörte az orrát, és elharapta a nyelvét, tekintettel azonban arra, hogy rendszerint mennyi balesetet szedett össze, ez meglehetősen jó eredménynek mondható.

Az első siklóernyő-világbajnokságokat az ausztriai Alpokban tartották. A versenyzők nem a dombtetőről rugaszkodtak el, hanem sílécet kötöttek, és a hóról emelkedtek a magasba. Nem volt sok szabály, csupáncsak az, hogy át kellett jutni egy léghajókból álló védvonalon, majd le kellett szállni a földre rajzolt keresztre. Az győzött, aki legközelebb landolt a kereszthez. Az összes induló közül csak az új-zélandi Terry Delore hajtotta végre a szlalomozást sikeresen, látva azonban, hogy túlrepül a kereszten, leállította a motort. Óriási magasságból zuhant alá, egyenesen a keresztre, és mindkét lábát eltörte ugyan, de ő nyerte meg a bajnokságot. Apám a 109. lett.

El kellene mesélnem, miért van csak nyolc ujj a kezén, aminek semmi köze norfolki származásához. Tizenhét évesen a gyepet nyírtam a szülői ház kertjében, és véletlenül rámentem egy fára, ami kicsinálta a jobb első kereket. A felforrósodott fűnyírógépet nehéz újraindítani, így a biztonság kedvéért azonban leállítottam a motort, hogy helyretegyem a kificamodott kereket. Kábé három hét múlva, mikor apám a gyepet nyírta, a kerék megint kiesett. Csupán pár méter hiányzott a munka befejezéséhez, ezért ahelyett, hogy leállította volna a motort, bal kezével megemelte a fűnyíró oldalát, hogy a jobbal feltegye a kereket. Mikor előkerült ez a kéz, két ujj hiányzott róla.

Apám, aki talán kicsit szégyellte is magát, konyharuhába csomagolta sérült kezét, összepakolta egy éjszakára szólón a holmiját, megírt néhány e-mailt, majd kikapcsolta a számítógépét – ezt onnan tudjuk ezt, hogy az egéren és a billentyűzeten maradt a vére –, majd a legkisebb húgomat átvitte a szomszédékhoz. Habár erősködött, hogy egyedül is be tud menni a kórházba, a szomszéd maga szállította be.

A balesetet követően én érkeztem haza elsőnek, és azt a feladatot kaptam, hogy találjam meg az ujjakat a kertben, nehogy a kutya falja őket fel. A fűnyíró végében elhelyezett gyűjtőtasakba sodródtak, addigra azonban a pengék már összekaszabolták mindkettőt. Egyedül a körmök maradtak meg épségben, megőriztem őket az utókornak. Mivel maguk az ujjak hasznavehetetlenek voltak, kicsiny, sekély sírgödröt ástam nekik a fáskamra mellett, és így fohászkodtam a Teremtőhöz:

– Édes jó Istenem! Itt vannak apám első enyészetnek szánt darabjai. Kérlek, hadd maradjon meg nekem valamelyest tovább a többi része!

Apám akkortájt ezredes volt a légierőnél, az ezrede katonái meglátogatták a kórházban, és Cadbury csokirudacskákat vittek neki ajándékba; mivel ő volt a parancsnokuk, rá való tekintettel hamarosan újfajta tisztelgést honosítottak meg az alakulatnál, amely elrejtette a többi közé a középső és a gyűrűsujjat.

Apám a közelmúltban ismét kórházban találta magát negyedik fokozatú krónikus veseelégtelenséggel. Épp akkor született egy nem kívánt gyerekem, és megpróbáltam felajánlani az ő veséjét, sajnos azonban nem bizonyult megfelelőnek. Apám mindenesetre hálás volt a gesztusért. Írtam neki egy dalt Monsters címmel, amit leadtak a rádióban, és ennek eredményeképp kapott is tizennégy vesét, némelyiket máig jégen tartjuk, a többit eladogattuk csekély ellenérték fejében. Érdekes, hogy a pasast, akinek a veséjét végül elfogadta, Charles Blountnak hívták. Kiküszöbölendő, hogy a műtét során ez a névegyezés keveredést okozzon, markertollal ráírtam az egyik Charles homlokára, hogy DONOR, a másikra meg, hogy IDE ÜLTETENDŐ.

Apám azóta szinte bocsánatot kér, hogy nem halt meg, mert akkor a dal nagyobb port vert volna fel. Ami azt illeti, egy amerikai srác, akinek az apja egy hónapja halálozott el, elénekelte a dalt az American Idol című tévéműsorban. A szám harmadik helyre került a toplistákon, úgyhogy apámnak igaza volt. Úgy tervezzük, hogy újra kiadjuk, mikor ő is távozik erről az árnyékvilágról.

Jane Ann Farran Blount

Anyám kész amazon, akit magunk között csak Parancsnoki Egységnek nevezünk. Szélesebb a válla, mint egy olimpiai úszóé, és én tőle örököltem kellemes külsőmet. Arról nem is szólva, hogy általa a legjobbkor jött a vérfrissítés sokszorosan terhelt norfingi génállományunkban. Noha anglikán hitűnek mondja magát, valójában zsidó – lánykori neve Amos –, és gyerekkoromban kizárólag májjal táplált. Roppant közel állunk egymáshoz, már az ütlegeit leszámítva.

Szigorúan nevelt. Mind őt, mind apámat „Sir”-nek kellett szólítanom. Ha nem ettem meg a vacsorát, másnap reggel ugyanazt a tányér ételt tette elém. Itt jegyzem meg, hogy nem csupán a testemet gyúrták belőle, de a tudatomat is. Mindent, amim van, neki köszönhetek; ő az én megénekeletlen hősöm. Ő adott hegedűt a kezembe négyéves koromban, amikor más gyerekekkel együtt a „Hot-Cross Buns” kezdetű mondókát énekeltük, miközben az óramutató járásával ellentétes irányban táncoltunk körbe egyetlen zsemlét.{6} Évek múlva megtudtam, hogy egyfajta sátánista rítus ez, aminek nagy divatja volt a hetvenes években. Mindennek a tetejében anyámtól hallottam elsőnek, mielőtt tőletek is, nyájas olvasóim, hogy szar a zeném, és neki köszönhetem, hogy e téren olyan vastag a bőröm, akár egy komodói varánuszé.

Ő volt a szemtanúja első és egyben utolsó autóbalesetemnek, amelyre Ciprus szigetén, Nicosiában került sor. Egy púderkék Citroën 2CV-t vezettem négyévesen. Az ENSZ katonai támaszpontján laktunk, és a garázsunk elöl-hátul nyitott volt – inkább hajazott kocsiszínre, mint garázsra. A hátsó traktus lejtős udvarra nyílt, amelyet rönkfa kerítés határolt, rajta túl pedig egy aknamező terült el.

A kocsi a garázsban parkolt, és én abban a tudatban, hogy elmegyünk otthonról, bemásztam a volán mögé, mialatt anyám bezárta a házat. Négyévesen meg tudtam már különböztetni a sebváltót a kéziféktől, ezért ahogy a szüleimtől láttam, megrángattam az előbbit, és nem foglalkoztam az utóbbival. Azt nem tudtam csak, mi következik mindebből. A kocsi szelíden megdöccent, majd lassan kigördült a garázsból a hátsó kertbe. Ott felgyorsult a füves lejtőn a kerítés és a túlnani aknamező felé.

Ez lehetett volna a végső utam, de megúsztam. Tudtam, bármi történjék is az elkövetkező néhány percben, amint apám hazaér, szíjat hasít a hátamból, és ezt megelőzendő úgy véltem, tanácsos ott, ültő helyemben bocsánatot kérni.

– Mama! Ne haragudj! Ne haragudj! – rikoltoztam.

Anyám a másodperc törtrésze alatt kilőtt a konyhaajtóból, és – akár egy nekilódult szélsőjátékos leszerelésére induló hátvéd – utánam sprintelt. Egy teljes percen keresztül egyenlő erők küzdelme volt ez, de aztán kábé a kert feléhez érve az autóé lett az elsőbbség, s a távolság egyre nőtt kettejük között. Látva, hogy ez az utolsó esélye, anyám széttárt karral rám vetette magát, s egy rögbis bokafogással elmarta a lábszáramat. Fantasztikus, vérfagylaló látványt nyújtottunk: a kocsi a végzete felé bukdácsolt, anyám a levegőben, én könnyek között a fűben, és onnan néztem dermedten, mi követi a sebváltó ártalmatlannak tetsző húzkodását. Egy pillanatra felcsillant a remény, a földre visszazuttyanva anyám ugyanis ujjai hegyével elérte a lökhárítót, és mindkét kezével sikeresen belekapaszkodott.

A kocsit azonban vitte előre a tehetetlenségi nyomaték.

Anyámat a fűben maga után húzva, jobbra-balra zökkenve elérte azt a sebességet, amivel áttörhette volna a kerítést. Abban a pillanatban felötlött négyéves elmémben, hogy ím, egyszerre nyírom ki az autót és anyámat, és miközben azon filóztam, hogy miféle büntetés jár majd EZÉRT, csoda történt. A kert aljában, alig egy méterre a kerítéstől ott állt a szárítókötél fémpóznája, s bár eladdig tök véletlennek tetszett az elhelyezkedése, most azonban a Nostradamus látnoki képességeit idéző előrelátásnak. A kocsi eltrafálta. A törékeny elülső alumínium lökhárító ripityára ment szét, a 2CV feltekert ablaka levált a karosszériáról, és a kerítésen átrepülve az aknamezőn landolt – maga az autó azonban csodával határos módon végleg leállt, és anyám, aki egy merő kosz volt, úgyszintén.

eBay

Két húgom van. Egyikük tizenkét évvel fiatalabb nálam, félresikerült egy csaj. Mivel a szüleimnek van humora, és gyereknek is kajla volt, Majlának hívták maguk között. A másikat, Emilyt 2005-ben eladtam az eBayen.

Akkoriban készültem első világ körüli turnémra, ezért minden ingóságomat elárvereztem online, hogy kiürítsem a Fulham Palace Roadon álló otthonomat. Egyszer csak arra érek haza a csaknem üres lakásba, hogy Emily, aki együtt lakott velem, a padlón ül és bőg. Elmondta, hogy nem ér el idejében egy corki temetésre, mert a reptéri alkalmazottak sztrájkolnak, és kompok nem közlekednek az évnek ebben a szakában. Kapva kaptam a remek üzleti lehetőségen, és feltettem a húgomat az eBayre: „Bajba került hercegkisasszony megmentőjére vár fehér lovon” – a helyzet magyarázatával bővítve ki a hirdetés szövegét, ami mellé a hirtelenjében előkotortak közül Emily legelőnyösebbnek tetsző fotóját csatoltam. Meglepetésemre többen is jelentkeztek. A nyertesnek volt helikoptere, így el tudta szállítani húgomat a temetésre, majd csodák csodája randizni kezdtek, aztán pedig összeházasodtak.

A pasas, Guy Harrison nem más, mint aki lila porral teli kondommal célozta meg Tony Blairt az alsóházban.{7} Újabban ezért védi üveg a nyilvános látogatásra fenntartott karzatot. Guy tagja volt a Fathers 4 Justice elnevezésű, apák jogait védő szervezetnek. Az vezette oda, hogy az akkori barátnője, egy minden hájjal megkent némber, a bolondját járatta vele, azt hazudta, hogy rákos, és pénzt kért tőle a kezelésre, majd pedig teherbe esett tőle. Mikor Guy utánanézett a dolognak, olyan leletekre talált, amelyekből kiderült, hogy a hölgy nemhogy nem rákbeteg, de a kapott összeget hormonkezelésre fordította, így eshetett teherbe. Guy kérdőre vonta, flúgos libának nevezte, és szakított vele. A nőci három évig odaengedte a gyerekükhöz, de azután összejött valakivel, északra költözött, és véget vetett a láthatásoknak, visszaküldve Guy karácsonyi és születésnapi ajándékait, melyeket a kislányának szánt.

A bírói végzések többször is kötelezték az anyát, hogy tegye lehetővé a kapcsolatfelvételt, ő azonban a kilátásba helyezett börtönbüntetés ellenére sem állt kötélnek, mert hiszen valójában nem tesznek hűvösre ilyesmiért fiatal anyákat. Mikor a lánya betöltötte tizenhatodik évét, Guy megbízott egy magánnyomozót, hogy adja át a levelet, amelyben a saját szemszögéből írta le a történteket. A nyomozó a távolból figyelte, amint a lány elolvassa az irományt, aki azonban ezután sem kereste meg az apját, Guy pedig nem sokkal később arról értesült, hogy – megint csak a törvény meghagyása ellenére – Ausztráliába költöztették.

Pár év múltán az ottani X-Faktor zsűrijében ültem Dannii Minogue-gal és Chris Isaakkel együtt. Kész nevetség, hogy pont mi voltunk a zsűri tagjai. Chris csupán az ötvenes éveknél korábbi dalokat ismer, én csak a saját számaimat, Dannii pedig minden zenét utál. Mindazonáltal a véletlenek fura egybeesése folytán a sógorom kiderítette, hogy a verseny tavalyi győztese, egy Marlisa nevű lány egy osztályba jár Sydney-ben az ő lányával. Nos, a dolog úgy áll, hogy minden évben az előző nyertes is énekel az élő záróadásban, így hát Guy megkért rá, hogy amikor Marlisa feltűnik a műsorban, kérdezzem meg, ismeri-e a lányát. Ez eszement ötlet volt: az előadókat távol tartják tőlünk a kulisszák mögött, és egyedül akkor válthatok szót Marlisával, amikor közvetlenül az ő dalát követően a zsűri felvonul a színpadra – az a pillanat ez, amelyet milliók látnak élőben a világ minden táján. Mindezt Guynak is elmagyaráztam, de ő annyira belelovalta magát ebbe a lehetőségbe, hogy végül engedtem. Nos, miután a csaj befejezte a számát, valamennyien felálltunk és tapsoltunk, aztán a négy zsűritag felkecmergett a színpadra. A popsztár Guy Sebastian megkérdezte Marlisát, hogyan telt el ez az év a sikere után. Dannii Minogue megdicsérte, hogy mennyit fejlődött mint előadó, Chris Isaak pedig kivágott egy bókot.

Mikor rám került a sor, halkan megkérdeztem, hogy nincs-e egy Izzy Thornton-Bott nevű osztálytársa, mire az egész világ megállt, és mindenki csak bámult – mind a színpadon levők, mind a közönség, mind otthon a tévénézők, Marlisa meg különösképp –: WTF?!, majd amikor beadtak egy reklámot, én csak álltam ott megszégyenülten, és azt gondoltam magamban: „Bassza meg, hát nem pont azzá lettem a nemzeti tévében, akitől a szülők óvni szokták a csemetéiket?”

Az elstreei iskolában

Hétévesen a szüleim beadtak egy bentlakásos fiúiskolába. Akkor értesültem erről, amikor kaptam tőlük egy Nintendo Donkey Kong játékot. Nem volt sem karácsony, sem születésnapom, éreztem hát, hogy valami van a levegőben. Aznap délután elhajtottak velem az elstreei előkészítő iskolába, amely a berkshire-i Woolhamptonban található.

A második emeletre vezettek (régi kocsiszín fölött lehetett), ahol egy hosszú, szőnyegtelen folyosó végében egy terem nyílt, ahová betereltek, és ahol nyolc srác tévézett éppen. Mint kiderült, az elkövetkező öt évben ez volt az egyetlen alkalom, amikor ezt a helyiséget vagy a tévét láthattam. Leültem egy kanapéra, és nintendózni kezdtem, majd néhány perc múlva a szüleim bekukucskáltak az ajtórésen, és halkan azt lehelték:

– Viszlát!

Ezzel elmentek. 1982. szeptember hatodikát írtuk.

Három nap múlva megkérdeztem a főnökasszonyt, aki a leginkább a hétéves kisfiúk képzeletében élő vasorrú bábákra hasonlított, hogy mikor jönnek vissza.

– Karácsonykor – kárálta.

Végül csak azután láttam őket viszont, miután híres fazon lett belőlem.

A bentlakásos iskolában a tanulók időről időre kimenőt kaphatnak bizonyos hétvégekre. Ilyenkor a teljes suli kiürül, addigra azonban apámat áthelyezték Németországba, így hát ott maradtam két másik gyerekkel együtt, akiknek a szülei Szingapúrban éltek. Ha bármi pozitívum származik ebből, hát az, hogy megelégszem önnön társaságommal – habár mások magamnak valónak, ha nem éppen szociopatának titulálnak.

Tizenkét férőhelyes hálótermekben aludtunk, és hetente kétszer zuhanyoztunk az ügyeletes tanár szigorú felügyelete alatt a közös mosdóban. Ha valaki százhetven kölyökkel él együtt ennyire szoros közelségben, az egyetlen hely, ahol egyedül maradhat, az vagy a vécéfülke, vagy a zeneterem, így hát azért kezdtem el zongorát tanulni, mert, akkoriban legalábbis, nem csíptem a budikat.

Noha poénkodni szoktam a bentlakásos iskolákban előforduló ütlegelésekről és buzulásokról szólva, mindkettő egyetlenegyszer esett meg velem, és nem is egyszerre. Testületileg felkerestünk egy vaskorszakot bemutató kiállítást, és miután megtekintettük, kaptunk néhány percet, hogy szétnézzünk az ajándékboltban. A vakmerőbb srácok elemeltek egyet-mást. Csak csupa olcsó szirszart árultak, de egy eladó észrevette, hogy mit művelünk, és leadta a drótot az egyik tanárunknak. A tolvajokat, akiket a nőci beárult, felelősségre vonták, a lopott holmit visszaszolgáltatták, és a bűnösöknek kilátásba helyezték, hogy a suliba visszatérve a diri elé idézik őket. A hazabuszozás baljós hangulatban telt. Félúton leült mellém a kísérő tanár, és közölte, hogy látott a tolvajok társaságában. Netán én is meglovasítottam valamit? – szegezte nekem a kérdést. Jó helyen kutakodott. Egy műbőr bukszát tulajdonítottam el, két és fél font volt az ára. Látva, hogy lebuktam, beismertem a vétkemet, de hozzátettem, hogy miután láttam, hogy az eladónő beszél a tanárral, visszacsempésztem a polcra a bukszát. Valójában azonban a gatyám hátuljába gyömöszöltem, és a buszon is ezen kotlottam.

Mr. McMullan, az igazgató mindegyik tolvajra hat kiadós ütést mért a nádpálcájával, én azonban, mivel elmondásom szerint visszatettem, amit meglovasítottam, csak hármat kaptam. Mindannyian az öltözőbe gyűltünk össze a vesszőzést követően, ki könnyezve, ki vidámabban, és rendre letoltuk a gatyeszunkat, hogy összehasonlítsuk az ütések nyomán pirosló csíkokat a fenekünkön. Mikor rám került a sor, az olcsó buksza a padlóra hullt, hőstettemet általános üdvrivalgás jutalmazta, és nem győzték csodálni a totál érintetlen seggemet.

Az előkészítő iskolában eltöltött öt év során semmi egyébbel nem büszkélkedhettem, mint hogy megkaptam Jim szerepét A kincses szigetben, egy órával az előadás előtt azonban kiütöttem magam a klotyóban. A vécéfülke szemöldökfájába kapaszkodva próbáltam a piszoárba rúgni társaimat, de nem bírtam megtartani magam, és fejjel a kőpadlóra zuhantam. Elvesztettem az eszméletemet és agyrázkódást szenvedtem, míg a többiek azt kiabálták, hogy „Csak megjátssza magát!”, egészen addig, amíg Jonathan Sidebottom rá nem mutatott, hogy a vécécsészébe lóg a lábam. Erre mind elspuriztak, Sidebottomot kivéve, aki volt olyan rendes, és elment, hogy szóljon egy tanárnak.

Mentőautó vitt a kórházba, ahol három éjszakát töltöttem. Nem bánkódtam túl sokat a balsorsomon, mivel láttam ott másokat, akik nálam is rosszabbul jártak: mellettem egy olyan srác feküdt, akinek balul ütött ki a sürgősségi körülmetélése, és grapefruit nagyságúra nőtt a fütyije.

Egyedüli sikerélményem az volt, hogy megnyertem a felügyelő által kiírt olvasóversenyt, aminek jutalmát, egy bőrkötéses Újszövetséget, az évzárón vettem át. Öt perccel később már túl is adtam rajta nyolc fontért, az volt csak a baj, hogy a srác, aki megvette tőlem, beárult a szüleinek, azok pedig visszahajtottak a kocsijukkal, és a diri elé citáltak. Az incidens pozdorjává zúzta vállalkozói szellememet, és vélhetőleg ekkor határoztam el, hogy átnyergelek a zenei pályára.

Harrow-on-the-Hill

Tizenhárom éves koromban Harrow-on-the-Hillbe küldtek, mint apámat, valamint az ő apját és nagyapját is. Az iskola, mint neve is mutatja, egy dombtetőn található Északnyugat-Londonban, alatta pedig a kevésbé előkelő Dél-Harrow terül el. Viszonyunk a helybeli fiatalsággal nem volt éppen barátinak nevezhető. Beképzelt ficsúroknak tekintettek minket az öltönyeinkkel és a zsirárdikalapjainkkal, akiket kedvükre szívathatnak.

Egyszer, amikor épp havazott, harmincadmagunkkal hócsatába fogtunk az ő ötvenfős csapatuk ellen a templomudvaron. Eleinte csak hóból gyúrtuk a lövedékeinket, idővel azonban mindkét fél jeget és kavicsot is adagolt a keverékbe. Az ütközet egy pontján Robin Fox, a színész James Fox fia, annak a gyökér Lawrence-nek a testvére, túl közel került ellenfeleinkhez.

Egyikük – nevezzük Kevinnek – a vérre mutatott a földön, és megkérdezte:

– A tieteké ez a vér, vagy a mienké?

A kiejtést képzeljék hozzá. Robin kristálytiszta főúri kiejtéssel így felelt:

– Már hogy lenne a miénk? A mi vérünk kék.

Kevinnek fel is forrt ettől az agyvize, és a szart is kiverte belőle a társaival.

Ezt látva elkiáltottam magam:

– Rajta, srácok! Utánam! – és ezzel nekirontottam Kev hozzám legközelebb álló haverjának, képen töröltem, hátranézve azonban azt láttam, hogy senki nem követ.

Ez volt az első eset, hogy betört az orrom.

Évekkel később ismét sor került erre, amikor síelni voltam a sereggel. A svájci Alpok Verbier elnevezésű síközpontjában szilvesztereztünk, ahol harmincezer ember gyűlt össze a főtéren. Valamivel éjfél után, amikor a teret bebaszott, lármás britek és svájciak töltötték meg, Montgomery tábornok lánya, Amber odabotorkált hozzám, de úgy, hogy bokájára csúszott a bugyogója. Most pisilt az épületek mögött, de nem volt ereje, hogy visszahúzza magára. Lehajoltam, hogy segédkezzem ebben, ekkor azonban fiatal hímek egy hordája, akiket a pucér fenekének a látványa vonzott oda, mögéje nyomult, és egyenesen nekem taszajtották, de úgy, hogy összekoccant a fejünk, amitől eszméletemet vesztettem. Egyedül tértem magamhoz, a vér ízével a számban, sajgó, törött orral és páros monoklival a szemem alatt. „Utoljára fordult elő, hogy segítek felhúzni egy csaj bugyiját” – határoztam el magamban.

A magániskoláknak többnyire megvan a saját nyelvük. A Buroknak nevezett Harrow-ban töltött első évem során egy hatodikos csicskása voltam. Kizárólag „Istennek” szólíthattam. Minden reggel egy csésze kávéval és pirítóssal ébresztettem, elhúztam a függönyt a szobájában, rendbe tettem az ágyát, és intéztem a mosását. Tanévenként tizenöt fontot fizetett a szolgálataimért, s hétvégeken cigit és három doboz sört vásárolt nekem. Ezenkívül megvédett, ha kihúztam a gyufát valamelyik végzősnél. A hatodikosok a hálótermünkbe lépve elkiáltották magukat: „Fiúk, hozzám!”, és aki utoljára érkezett, annak teljesítenie kellett, amire csak a felsős utasította. Az alsósokat a hatodikosok fekete, ferde jelekkel, Suhintásokkal is megjelölhették. Három fekete Suhintás után Fafejnek neveztek, ami azzal járt, hogy vasárnap reggel hatkor körbe kellett futnod a sportpályát, és általában is „brutalizáltak”. Válogatott kínzásokat találtak ki a gyötrésünkre, mondjuk, csalánnal benőtt árkokon kellett átugranunk rövidgatyában, vagy bele kellett ugranunk a jeges vizű tóba.

A Burok beavatási szertartása sem volt akármi. A második emeleten, a Nagyfőnök szobájában került rá sor, ahol kábé tizenkét végzős gyűlt össze sörözni. Az új fiúk kint vártak a sorukra, és párosával léptek be. Könnyed kérdéseket szegeztek nekik, például ezt:

– Van-e barátnőd?

Tizennégy évesen, a száznegyven centimmel alig váltottam egyáltalán szót lányokkal.

– Izé… igen – feleltem nem túl meggyőzően.

– Hogy hívják? – kérdezte az egyikük.

– Ööö… Moragnak – nyökögtem.

– Hazudsz! – bődültek el, és hozzám vágták az üres sörösdobozokat.

Így folyt ez tovább, sorstársamat hasonló kérdésekkel bombázták.

Szegény jól kikapta, mert rászóltak, hogy tolja le a gatyáját és a bugyogóját, aztán kösse rá a fütykösére egy hosszú, összegöngyölt zsinór végét. A Nagyfőnök felvett egy téglát, és a hosszú göngyöleg másik végére erősítette – majd pedig kidobta az ablakon.

A kissrác, akit két felsős fogott a falhoz, felüvöltött. A zsinór villámgyorsan letekeredett a tégla nyomában. Arra számítottunk, hogy megfeszül, ahogy lehúzza a súly, magával rántva a gyerek szerszámát, de mielőtt ez bekövetkezett volna, a tégla, puff, földet ért. A zsinór, ahogyan azt a felsősök eltervezték, hosszabb volt, mint az emeletnyi magasság.

A The Banned zenekar

A Harrow második évében, amelyet Távozásnak hívnak, megszűnik a csicskáztatás, de sok örömben ekkor sincs részed, ha csak abban nem, hogy immár te is basáskodhatsz. Ekkortájt kezdtem ismerkedni az elektromos gitárral. Megtanultam lejátszani a Dire Straitstől a Money for Nothingot, és eltökéltem magam arra, hogy popsztár lesz belőlem. Egy srác az ötödik osztály első félévéből, egy bizonyos Henry O’Bree megmutatta azt a három akkordot, amelyet azóta is használok. Henry még az egyetemen, húszévesen kinyírta magát egy autóbalesetben, és azért írom le most itt a nevét, mert azt kívánom, bárcsak tudta volna, hogy mekkora kincs az, amivel megajándékozott.

Már ekkor voltak jelei, hogy előbb-utóbb országos megbotránkozást keltek: az Iskolák Zenei Versenyén dobokkal és dudákkal, valamint elektromos gitárral és énekkel léptem fel, új egyveleget kotyvasztva össze a Flower of Scotlandból, az It’s Grim Up Northból (elkövette a The Justified Ancients of Mu Mu, leánykori nevén KLF zenekar) és a Genesis I Can’t Dance című dalából. A fellépésem alatt mindvégig folyt a vér az orromból a világossárga japán Fender Telecasteremre. Nem értem el helyezést.

Ebben az időszakban hoztunk létre egy zenekart a legjobb barátommal, Ruperttel. Nem akart ő zenélni tizennégy évesen, de a kedvemért megtanult néhány Jimi Hendrix-szólót, és én bármit is választottam – Eric Claptontól a Wonderful Tonightot vagy Don McLeantől az American Pie-t –, ő kitartott Hendrix mellett. Másik iskolába járt, ezért voltaképpen soha nem gyakoroltunk.

A hampshire-i szülőhelyemmel szomszédos faluban lakott. Veszedelmes vadóc volt a barátkozáshoz. Még nem volt jogsink, amikor elcsórtuk az anyja kocsiját, és húgával a hátsó ülésen Basingstoke-ba hajtottunk, hogy megnézzük a Terminátor 2.-t, miközben kis híján otthagytuk a fogunkat, amikor megpróbáltunk átkelni az A303-ason. Üresjáratban siklottunk a vaksötét kétsávos úton, épphogy elkerülve, hogy összeütközzünk a szembejövő forgalommal.

Mindenesetre a bandánkat The Bannednek neveztük el, és az első fellépésünket a húgom járta ki számunkra, aki a wantage-i Szűz Mária Leányiskolában tanult. Dobost, billentyűst és vokalistát vittem magammal, megint mind a hármat más és más suliból, és az egyetlen próbánkra egy órával a fellépés előtt került sor. Így utólag rossz ötlet volt az egész. A Radley-be járó srácok táncolni készültek, és egy DJ következett utánunk, de mindannyian hamar rájöttek, hogy mennyire szarok vagyunk. A fele ment le a második dalnak, amikor a billentyűs véletlenül ráütött a „demo” gombra, mire a masina játszani kezdte a Greensleeves című népdalt, amely mindenestől elnyomta az általunk keltett hanghatást. Rupert tovább nyomkodta a wah-wah pedált, mi pedig az A Whiter Shade of Pale-t játszottuk, amikor az egyik Radley-beli srác megdobott egy zsemlével, amelyet elkaptam, beleharaptam, és visszahajítottam neki, a dal kellős közepén – ez volt az est fénypontja. A The Banned röviddel ezután feloszlott.

Rupertből nem lett zsoldos. Ehelyett kisebbfajta összeütközésbe került a bűnüldözéssel és a mexikói zapatista gerillákkal, majd belépett az SAS-be, jelenleg pedig a brit lovagrend tagja, dandártábornok, és valószínűleg meg sem áll, amíg a brit hadsereg parancsnokává nem lép elő.

Én 1987-ben fejeztem be tanulmányaimat a Harrow-ban, jelesre érettségizve fizikából, kémiából és gazdaságtanból. Nem élveztem az ottlétet – borzasztó kis szarjankók akadtak a bentlakásos iskolánkban, és nyomorúságos volt öt évig összezárva lenni velük –, ám ennek ellenére magam is oda járatom a srácaimat, hadd tudják meg, min mentem keresztül.

John Smith

Nem mindig készültem zenésznek, jobban vonzott, hogy jogásznak tanuljak. Valamivel érettségi után egy hétig bejártam egy londoni ügyvédi irodába, és a karzatról néztem végig a tárgyalásaikat.

Az első egy John Smith nevű pasasé volt, aki ötvenévesen is a szüleivel élt, és az volt a vád ellene, hogy a londoni metró Metropolitan vonalán szodomizált egy macskát. Öt tanút hallgattak meg a perben, négy közülük a szerelvényben tartózkodott, amikor Smith bokáig letolta a gatyáját, és a pöcséhez szorította az állatot. Az ötödik tanú elmondta, hogy hallotta fájdalmában nyivákolni a macskát a történtek után az állomáson. Beidéztek egy dokit is, aki arról számolt be, hogy három szál macskaszőrt távolítottak el Smith dákójáról – noha Smith azzal védekezett, hogy a szőrszálak a szülei macskáitól származnak, és akkor ragadhattak a fütykösére, amikor a klotyón ült a szülői házban. A jelek szerint ők is szerettek ugyanott elidőzni.