r e b e l

st. morgan

ellyne

fülszöveg

Egy örökösnek kötelességei vannak. De csak akkor, ha nem tagadják ki a királyi családból, mint Saylor Kneysberg-et, akit emiatt a St. Morgan-ben árgus szemekkel figyelnek a diákok. A lányt, aki politikai mozgalmaival botrányhősnek számít a Hermshey félszigeten.

Saylor nem enged a királynő nyomásának, úgy érzi, hogy aktivizmusára szükség van a korlátolt társadalomban, de útjába áll valaki, akiben talán nem kéne megbíznia.

Arra viszont nem gondol, hogy az álmaiban élő szőke herceg fehér lovon, valójában motoron érkezik, szakadt farmerben, és kalandokat ígérő tekintettel.

Saylor még reménykedik, és küzd, hogy végül a trón közelében maradhat, Zander Roden pedig olyan, mint a vihar. Pontosabban a vele járó következmények. Csend előzi meg, és nyugalom. Aztán feltámad, és lekaszabol mindent maga körül…

Ők ketten, nem is különbözhetnének jobban, és mégis van valami, ami miatt ők ketten hasonlóak…

Csak éppen a felszínes világ alatt.

zenelista

The 1975 – About You

Green Day – Give Me Novacaine / She’s a Rebel

Beabadoobee ft Caliro – Glue Song

Taylor Swift – Guilty As Sin

Billie Eilish – Happier Than Ever

Taylor Swift – Better Than Revenge

Benson Boone – In The Stars

Labrinth – Mount Everest

Chase Atlantic – Friends

Clairo – Sexy To Someone

Arctic Monkeys – Baby I’m Yours

Seafret – Atlantis

Wheatus – Teenage Dirtbag

Sixpence None The Richer – Kiss Me

Tartalom

.

Tartalom

s a y l o r

Z a n d e r

S a y l o r

Z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

.

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

S a y l o r

Z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

Z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

s a y l o r

z a n d e r

Epilógus

z a n d e r

.

s a y l o r

Saylor Cornelia Kneysberg.

Olvasom a nevem tökéletesen íves kis feliratát a kemény, nyomott papíron, amelyet a bejárónőnk az imént nyújtott át nekem. Át kell bogarásznom még pár alkalommal a címzettet és a szöveget, ami a nevem után következik szinte azonnal. De tényleg. Alig hagytak ki helyet a megszólítás és utasítás között.

Mert igen, ez egy utasítás számomra az uralkodótól, akivel nem mellesleg egy vér csörgedezik az ereinkben.

Saylor Cornelia Kneysberg vagyok, a Kneysberg Royal család egyik örököse a sok közül, és a fenébe is, ezek most tényleg elutasítottak engem?

Arra születtem, hogy elfoglaljam apám helyét a tanácsban, és észt verhessek a begyöpösödött uralkodó családok fejébe, akik még mindig abban a világban élnek, amelyet már száz évvel ezelőtt magunk mögött kellett volna hagynunk.

Nem folyunk bele olyan politikai kérdésekbe, amelyek veszélyeztetnék a pénzünket és hírnevünket, emellett pedig olyan emberjogi ügyek mellett sem állunk ki, amelyek… nos, veszélyeztetnek minket úgy önmagában. A királyi családok hírnevét.

Én ezt belterjes rendszernek hívom. Az Istenért, a Winstead uralkodó családban, Allyenne, az utálatos osztálytársnőm szülei unokatestvérek. Csoda, hogy Ally-nek nem nőtt ki egyel több ujja… Bár talán az agyában fellelhető pár deformalitás, mert a csaj nem komplett. NEM KOMPLETT.

Hajamba túrok, miközben leülök a bőrfotelbe az ablak mellett. Fáradt, mégis ideges sóhajt hallatok, amikor ismét elolvasom a levelet.

Tisztelettel kérem a Knesyberg család tagjait, lépjenek ki a tanácsból, és minden olyan szervezetből, amely bármilyen vonalon is köthető Innesberg fő Royal családhoz.

Természetesen ez egy kérésbe bújtatott szemét parancs, amit ha nem teljesítünk, akkor erőszakkal rúgnak ki minket. Ez még a jobbik forgatókönyv, és ó, te magasságos királynőm, köszönöm, amiért megadtad ezt az áhított lehetőséget nekünk.

Hogy vinne már el egy trágyás lovas szekér melegebb éghajlatra. Állítólag nap allergiás, szóval a déli part megteszi.

Belerúgok a kisasztalba, amelyre Dorothy, az egyik bejárónőnk a frissen sült fahéjas kekszet az imént tette le, a gondosan kiöntött délutáni tea mellé, amelyből most anyám kedvenc abroszára fröccsent egy jó adag.

– Az Isten szerelmére, Saylor! – Anyám jelenik meg a nappaliban, és tekintete egyből dühössé válik, ahogy meglátja, mit műveltem az imént. Szőke haja tökéletes kontyba van fogva a feje tetején, amelyből kikandikál pár kósza hajszál. Nadrágkosztümje makulátlanra van vasalva, de fáradt tekintete, ingerült arckifejezése, és a most már viharosan vibráló kék szemei elrontják azt a stílusos varázsát, amelyet általában pofátlanul birtokol. – Szóval elolvastad – néz rám kissé megenyhült arccal, miközben kezét a derekára teszi.

– El – válaszolom szűkszavúan. – Szóval elbocsájtottak? Miattam?

– Édesem, nem miattad történt – sóhajt fel, és leül a mellettem álló fotelbe. Lábát széttárja, kezét pedig lazán rátámasztja. Elmosolyodom a látványán, mert ezzel sosem tagadja le, hogy honnan jött. Egy vérbeli farmer lány volt Tenessee-ből, mielőtt még az apámmal megismerkedett volna, aki viszont vérbeli Royal.

– Anya – dőlök előre. – Fél oldalon át arról írnak benne, hogy szégyent hoztam az egész Royal birodalomra a megnyilvánulásaimmal.

– Tudom – bólint.

– Akkor az én hibám.

– Nem, hanem azoké, akik elvárják, hogy egy húsz éves lány ne álljon ki egy áldozat mellett – néz rám határozottan. – Jól cselekedtél.

– És akkor most mi lesz? Apa munkanélküli lesz, és te is? És velem mi lesz? Ott kell hagynom az Easton-t?

A legjobb ugródeszka a világranglistán szereplő egyetemekhez, ha diploma után még továbbtanulnál, vagy a legkiválóbb gyakorlati helyet akarnád megkaparintani. Majdhogynem, biztos lépcsőfok a sikerhez. Önmagában sosem elég, ha uralkodó családból származol, ugyanis az Easton Akadémián hemzsegnek a kiváltságos kék vérűek, akikkel fel kell venned a versenyt. Minden. Egyes. Nap.

– Túl sok kérdés, és még csak most kaptad meg a levelet – szorítja meg a térdemet.

Fogalmam sincs mi lesz velünk. Hova megyünk, és hol építjük fel az életünket?

– Apádnak az öröksége itt van, és annyi kapcsolati hálónk van, amellyel a királyi udvaron kívül is tökéletesen fogunk tudni boldogulni.

– Még itt a félszigeten is? – vonom fel a szemöldököm.

– Még itt a félszigeten is – bólint rá.

Remélem igaza lesz. Nem bírnám el azt a terhet, ha a családom miattam menne tönkre. Az öcsém edzésen van, így ő még nem tud semmit erről az egész kalamajkáról, de ahogy sejtem, seggen fog pörögni örömében. Ha valakinek tele van a hócipője a Royalokkal, akkor az ő.

Heath úgy jön föl az emeletre, mint egy hulla, miközben a foci felszerelését a vállára csapja. Sötét haja kócosan meredezik az ég felé, ahogy beletúr. Ráncba szalad a homloka, ahogy meglát engem hallgatózni az egyik ajtónál. Csendre intem, és felemelem a kezemet, hogy jöjjön ide.

– Mi az? – kérdezi értetlenül. – Anya végre kivesz minket a suliból? – néz rám reménykedve. – Lelépünk innen a francba, mondjuk Kaliforniába, ahol a csajok észveszejtően rövid farmerben flangálnak? Nem is – rázza meg a fejét. – Bikiniben, csak is abban.

Igen, az öcsém pont abban a korban van, amikor nem lát tovább egy lány mellénél… Nem akarom tudni, hány csajt fűzött már be, és landolt az ágyában, vagy valaki máséban annak reményében, hogy majd betöri. Senkinek nem fog sikerülni, legalábbis a közel jövőben biztosan nem.

– Ki fognak venni minket az Easton-ból, és… – nagyot nyelek, miközben szemeimet erősen összeszorítom. – Egy hétköznapi akadémiára fognak küldeni minket. Elvesztettük a vagyonunk nagy részét.

– Nem lesz több kékvérű, luxus akadémia, felfújt agyú libákkal, és izomagyakkal? – vonja fel a szemöldökét, majd elvigyorodik, és a levegőbe bokszol. Hát nem tudja, hogy a félszigeten minden iskola valahol a luxus és felfuvalkodottság mintaképe? – Erről van szó! Isten meghallgatta az imáim. Vagy a sátán, tök mindegy – sétál el mellettem.

– Neked meg mi bajod? – nézek rá értetlenül. – Nem hallottad, amit mondtam?

– És te engem? Végre olyan csajok, akik alig várják, hogy felkapaszkodjanak rajtam.

Ne üsd meg, csak tizenhat éves, ne üsd meg! Nem gáz, csak… felfedezi a testi örömöket.

Ettől még bizsereg a tenyerem, hogy orrba vágjam.

Megrázom a fejem.

– És te is végre találhatnál valakit, aki a karót nyeltségedtől megszabadít – kacsint.

– Nem vagyok karót nyelt, hanem fontos ügyekben tevékenykedem – szorítom ökölbe a kezemet.

– Lázadó vagy, nővérem, de hidd el – lép közelebb. – A királyi családnak nincs szüksége erre. Te csak gondot jelentesz nekik. Sosem fogják elfogadni, hogy van valaki, aki nem ért egyet a szarságaikkal.

– Majd meglátjuk – szegem fel az állam, mert hiába ad nekem igazat, neki is igaza van.

– Hát sok sikert a halandók között – kurjantja el magát, ekkor pedig kivágódik az ajtó, és anyám kidugja a fejét. Látom mögötte apám gondterhelt tekintetét, én pedig az ajkamba harapok.

– Nem hallgatóztunk – jelentem ki, ám tudom, hogy pont most buktattam le magam ezzel. – Szóval akkor… hétfőtől? – Suliváltás az őszi szemeszter közepén. Remek.

– Hétfőtől a Saint Morgan – sóhajt fel apám.

Remek...

Z a n d e r

Az őszi esti hűvös levegő Northwayhem-ben szarrá csípte az arcomat, így még jobban összehúzom magamon a bőrdzsekimet, ami magába itta teljesen Ashley Harper mézédes illatát. Rosszul vagyok tőle. Annyira gejl, hogy cukormérgezést kapok tőle, akárcsak az ajkaitól.

Hajam kócosan borzos az iménti csók partinktól. Azt hitte, hogy ettől majd meggondolom magam, de én csak letörlöm számról a gusztustalan szájfényét.

– Mint mondtam – köszörülöm meg a torkomat. – Vége.

Kezét karba teszi, és hiába áll a verandájukon, a szél belekap selymes, sötét hajába, ami nem egyszer csavarodott már rá a csuklómra.

– Te most tényleg szakítasz velem? – nyársal fel metsző, jégkék tekintetével.

Vonzó csaj, nagyon is. Porcelán bőre, és dús, rózsaszín ajkai minden srác fantáziáját beindítják, a testéről nem is beszélve. Ám ez csak a külső. Belül a csaj üres, de még mennyire. Vagy inkább idegtépő.

– Figyelj, nehéz úgy szakítani, hogy nem is jártunk – sóhajtok fel.

Mert hát ez az igazság. Nem jártunk, vagyis egy ideje már nem, csak élveztük egymás társaságát. Az elmúlt hónapokban nem volt más szándékom, mint bejutni a bugyijába, amitől seggfejnek kéne éreznem magam, de nem megy, mivel készségesen belement az egyezségbe, hogy csak szex. Persze, hogy nem akartam járni vele. A csajom ne legyen már ennyire rosszindulatú, akitől mindenki fél. Ezért is jöttem el, hogy felbontsam a csak szex kapcsolati státuszunkat.

Betelt a pohár!

Elég volt egy mosoly, pár szép szó, és Ash ki volt készülve, ez pedig tetszett. Akkor még más volt, vagy jó színésznő… Amikor belement, hogy csak járjunk össze kefélni, az kényelmes volt, és nagyon is rendben volt a szex. Azt gondoltam, a szabályok érthetőek, és azt hittem, én sem jelentek számára többet a kalandnál. Ezt ma megcáfolta David Morroe buliján, amikor az egyik pom-pom lány a suliból, Millie vagy Molly elkezdett flörtölni velem.

Ash akkora balhét rendezett, hogy úgy kellett lerángatnom szerencsétlen csajról.

Mondjuk lehet a probléma az volt, hogy egy csapatban táncolnak, és Ash a vezető, illetve nem utolsó sorban barátnők.

– Azt hittem, hogy jól érzed magad velem.

– Jó volt a szex – vallom be őszintén, mire tekintete rám villan.

– Ennek ellenére mégis kikezdtél a legjobb barátnőmmel, seggfej! – rivall rám.

– De hát ő beszélt velem! Még csak meg sem szólaltam – tárom szét karjaimat.

– Menj a pokolba, Roden – köpi felém, és tudom, ha a vezetéknevemen szólít, az sosem jó.

– Majd túlteszed magad rajta – szorítom meg a vállát, de azt hiszem, nem tudom hol a határ, mert Ash egy jól irányzott mozdulattal tökön rúg.

– Baszki – nyögök fel, ahogy összegörnyedve térdre borulok előtte. Ash negédes mosolyra húzza a száját, és összeborzolja a hajamat.

– A suliban találkozunk – csicsergi, majd hátat fordít nekem, és beviharzik a hatalmas házukba.

Édes Isten…

Talán hosszú percek, vagy órák, mire végre képes vagyok felállni és motorra szállni. Az éjjel-nappali felé tartok, hogy feltankoljak pár cuccot holnapra. Fontos meccsünk lesz a héten, így valószínűleg edzéssel fog telni az ebédszünet is, ergo, kell valami kaját vinnem magammal. Nem vagyok szegény, de azért annyira eleresztve sem, hogy állandóan a büfében vásároljak. Rohadt drága minden, pont, mint maga a suli is, de hát ez van. Apám valamelyest tehetős ügyvéd, anyám pedig a helyi általános iskolában tanít, így az ő fizetése szinte el is menne a tandíjra, ha nem örököltem volna busás összeget a nagyszüleimtől pár évvel ezelőtt. Ettől még nem derogál számomra az, hogy tőlük kérjek pénzt. Inkább besegítek a keresztapám autószerelő műhelyében, aki kellemesen élcelődik mindig azzal, mennyire is számítunk kék vérűnek, és hogy ő az egyetlen, akit nem darált be a rendszer. Mondjuk ehhez annak is köze lehet, hogy vígan szelte az utakat a Hells Angels-szel, és annyi nőt dugott meg beállva, amennyit nem szégyellt. Azóta jó útra tért, és a feszkóját szereti az én élcelődésemmel levezetni. Seggfej ő is, tuti tőle örököltem.

Leparkolok a bolt előtt, és miközben leveszem a sisakomat meglátom a kirakatban az aktuális híreket a TV-n, ahol éppen a királyi családot mutogatják. Na ők kék vérűek, de igazán, hányinger keltően. Gyűlölöm őket, és azt, amit képviselnek.

Éppen az egyik sarjat mutogatják, aki hétköznapi ruhában van, kezét a magasba emelve valami ügy mellett áll ki. Ha jól olvasom, munkahelyi, iskolai bántalmazás ellen harcol, az én testem, én döntésem felirat alatt. Bérek emelése, utazási támogatás. Kényes téma és lehetetlen, hogy ne veszekedésbe torkoljon az, ha valakivel erről beszél az ember. A másik képen azt mutatják, ahogy az LMBTQ mellett kampányol a csaj. Ismét egy érzékeny téma a királyi család számára.

– Saylor Cornelia Kneynsberg örökös végérvényesen távozik a királyi család részvény örökösi csoportjától a legutóbbi vandalizmusban részt vett aktivizmusa miatt – közli a bemondó, de persze azt nem teszi hozzá, hogy az aktivisták a kirekesztés ellen tüntettek. – A Kneysberg örökösnek nem ez volt az első aktivista megnyilvánulása, amit a királynő annyira nem nézett jó szemmel, hogy kitiltotta a Kneysberg családot a királyi család rendezvényeiről, ha jól értesültünk az információk által, jelentős anyagi kárt is szenvedtek.

Felhorkanok.

– Jelentős anyagi kárt? Ezeknek annyi pénzük van még így is, amennyi nemhogy nekem, de az egész sulinak egybe véve nincs.

Jó, ez hazugság, mert elit iskolába járok, de közel sem olyan sznob meg luxus, mint az Easton.

Ettől függetlenül rohadtul zavar a bemondó pasas pofája is. Úgy beszél a csajról, mintha valami sátán lenne, pedig a királyi családhoz képest végképp normálisnak tűnik. De persze azt mutatsz a világ felé, amit akarsz.

Otthagynám az egészet a francba, és belépnék a boltba, de valaki füttyent. Oldalra fordulva egy fekete autót látok meg, aminek egy középkorú öltönyös pasas támaszkodik. Felvonom a szemöldököm.

– Hé, gyere csak ide – int felém.

Na még mit nem!

Várom, mikor húzza elő a cukorkát a fazon a zsebéből…

– Hé, haver, nem akarsz velem kezdeni – állok készen létben arra, hogy beverjem a képét, mire meglátom a címert az élesre vasalt zakóján, ami többe kerülhetett, mint az én egész cuccom a szekrényemben. Mi a franc?

– Az St. Morgan diákja vagy, igaz? – néz rám kérdőn, és elmosolyodik, ahogy közelebb hajol hozzám. – Igen, az vagy.

– Mit akar? – kérdezem türelmetlenül, mire élesen beszívja a levegőt.

– Morgan Bennett – nyújtja felém a kezét, én pedig kelletlenül megfogom abban reménykedve, hogy nem húzza elő a sokkolóját. – A királyi udvar főtanácsosa.

– Aha, én meg a királynő zabi unokája vagyok – vetem oda, de mielőtt otthagynám megállít.

– Azt hiszem, nem érted – villan rám tekintete, pont, mint Ash-é nem olyan rég. – Olyan ajánlatom van a számodra, ami biztos érdekelne. Ma te vagy a szerencsés kiválasztott, kölyök – húz elő egy borítékot. – Szeretnél sok pénzt keresni?

S a y l o r

A Corienne street-i otthonunk mégsem egy Jordan Palace, sem pedig egy Scotland Way-i birtok, de megteszi. Nagyon is, mert a legkevésbé arra vágyom, hogy túl nagy feltűnést keltsek, főleg annak tudatában, hogy pontosan tudom, mire készülök.

Ha az a vénasszony, aki történetesen a nagyanyám - ám eddig nem igazán mutatta meg ezt a szerepét -, azt hitte, hogy leállok, hát nagyot tévedett. Ennél többet úgysem venne el tőlünk, de ha már ezt a lépést mégis megtette, úgyis mindegy. Nincs mit veszíteni, és tudom, hogy a szüleim mindenben támogatni fognak, még akkor is, ha eleinte nem fogják érteni, hogy mit miért teszek.

Kiszállok a fekete járgányból, amivel szokásos módon elhoztak engem és az öcsémet a sulihoz, viszont a különbség annyi, hogy rajtunk kívül senkire nem teszik fel a méregdrága hátizsákot, és senkivel nem tart az épület felé egy-egy felügyelő. Az előző elit Akadémián ez nem keltett feltűnést, mivel mindenki hasonlóképpen indította a reggelt, mellette a Starbucks legújabb hányinger italával a kezében lépdelt be több ezer dolláros magassarkúban, vagy tornacipőben. Rhea Morgensten még egy pofás kis tiarát is mindig a fején viselt, amit előszeretettel villogtatott, főleg akkor, amikor szokásához híven kipécézett engem egy mondvacsinált indokkal. Amióta csak ismerjük egymást, a fogát feni rám, mert azt hiszi én tehetek arról, hogy a királynő közvetlen unokájaként fogantam meg. Ő ellenben csak egy távoli szférában volt köthető a királyi családhoz. Az apja az egyik főtanácsos az ülésben, és igencsak kecsegtető vagyont tudhatnak a magukénak, amit Rhea vígan költött el Louboutin cipőkre és Berluti táskákra.

Kisimítok arcomból egy elszabadult szőke tincset, és az öcsémre pillantok, aki éppen felkapja magára az edzős táskáját. Kétségem sincs afelől, hogy pillanatokon belül be fog illeszkedni, és falazhatok neki minden este, amikor lányokat hajkurászik.

Képtelen vagyok megérteni, hogyan tudnak vonzódni hozzá a lányok. Nem az ő fejüket szorította az izzadt és büdös hónaljához minden edzés után, miután letámadott a nappaliban.

Megborzongok az emléktől, és figyelem, ahogy széles, öntelt vigyorra húzza a száját.

– Nos, én akkor elindulok a halandók világa felé, és elvegyülök – kacsint, majd laza léptekkel a bejárat felé sétál. Páran megnézik maguknak, de kétlem, hogy felismernék. Az öcsém mindig képes volt meghúzódni a háttérben, és sosem kavarta fel az álló vizet. Azt inkább rám hagyta, és bár mindig támogatott, ügyeltem arra, hogy ő ne álljon a média kereszttüzében, ahogyan én. Talán ez az oka, amiért az ő seggében nem sétál egy felügyelő azon nyomban, hogy elindul.

Kíváncsian pillantok magam mögé. A két öltönyös pasas érzékeli, hogy feszült vagyok, így kissé hátrébb lépnek tőlem. Az egyik mégis a tesóm nyomába ered, míg a másik marad.

Felhúzom a kasmír pulóverem nyakát, és eltemetem vele a kissé kiszáradt ajkaimat. A megengedettnél egy hajszálnyival rövidebb kockás szoknyám alá egy vastag harisnyát vettem fel, de még így is remegnek a térdeim a csípős széltől, ahogy átszelem a parkolót. Bár az St. Morgan-ben is van egyenruha, úgy vettem észre, hogy itt sokkal lazábbak a követelmények. Míg a másik sulimban egyénileg terveztetett iskola egyenruha volt, amelyet brossok, és egyéb családi címerek, kitűzők díszítettek, itt fogalmad sincs arról ki, kinek a sarja. A fiúk sport dzsekiben, vagy sima pulóverben mászkálnak, amely meglepően passzol az élesre vasalt kék nadrágjukhoz. A lányok között többen hordják az egyenkabátot, a hozzátartozó inggel, de sokak hozzám hasonlóan kötött pulóverbe, vagy kardigánba bújtak. Az egyetlen közös bennük a mélykék kockás szoknya. Egy lány fut el mellettem acélbetétes bakancsban, mire nagyot pislantok. Az előző helyemen egyből kinézték volna a keselyűk, míg itt… ez teljesen átlagos.

Fejemet megrázva követem a tesómat, aki már jócskán elmerült a tömegben, és ahogy ismerem, már meg is kötötte az életreszóló barátságait laza stílusával és páratlan humorával. Vele ellentétben én egy szelíd botrányhősnek számítok, mégis egy törékeny porcelánnak, amihez senki nem mer hozzáérni.

Amint átlépek a bejárat előtti kis emelkedőn, megcsapja orromat a tömjén illata, és a mindenféle parfümök eszenciájának egyvelege. Két hatalmas lépcső vezet az emeletek irányába, és úgy kacskaringóznak, hogy elszédülök a látványuktól. A márványpadló kissé kopott, ahogy a fakorlátok is, viszont a szekrénysor igencsak modernül fest. Nem makulátlan, mégis természetes, és most érzem igazán, hogy talán sokkal könnyebben megszokom a St. Morgant, mint azt gondoltam.

Új kezdet, kis lépések.

Nagy levegőt veszek, és a magamnál szorongatott papírommal elindulok a gazdasági iroda felé, hogy megszerezzem az órarendemet, és váltsak pár szót az igazgatóval.

Miközben haladok végig a folyosón, a diákok ismerős tekintettel mustrálják minden lépésem, és sugdolózni kezdenek. Vannak, akik rajongó pillantást lövellnek felém, valaki a tekintetével vetkőztet, és van, akinek tartása óvatosságot sugall.

Szőke hajamat a fülem mögé tűröm, és belépek az irodába, miközben belököm magam mögött az ajtót, amivel fejbe találom az egyik testőrömet, akit Dean-nek hívnak. Úgy tudom, nagyon, nagyon távoli rokonom, mégsem találkoztam vele ez idáig sosem. Felszisszen, és kezét erősen az orrára szorítja, én pedig megpördülök.

– Jesszusom, bocsánat – szabadkozom, és az ajkamba harapok.

– Semmi gond – int felém nyögve, és a pult felé fordít, ahol az idős, őszes hajú nő már vigyázzba is vágta magát.

– Megtisztelő, hogy a diákjaink között tudhatjuk, Miss Kneysberg. Ha bármi gondja lenne, kérem keressen bizalommal. Mrs. Nolan – nyújtja a kezét, amit elfogadok.

– Úgy lesz – mosolyodom el, és átnyújtom neki az otthon kitöltött papíromat.

A nő visszaül, és felcsúsztatja magára a lila keretes szemüvegét.

– Az igazgató úr máris fogadja – int a székek felé, én pedig mosolyogva leülök az egyikre. Úgy ülök ott, mint egy boldog hülye gyerek, aki nyert a kaparós sorsjegyen, amit az apja titokban vett neki. Igen, egyszer volt rá példa, hiába volt az örökségem a főnyeremény tízszerese.

Dean leül mellém, aki jó pár évvel idősebb nálam, de korához képest igencsak idősnek tűnik. Fogalmam sincs, mi lehet mögötte, de feltételezem, nem a boldog és felhőtlen gyerekkora miatt lett biztonsági szakember. Állkapcsa megfeszül, ahogy a nyíló ajtóra figyel, és egyből felpattan.

– Saylor Cornelia Kneysberg – vigyorodik el az igazgató úr, aki úgy az ötvenes éveiben járhat, és igencsak fess. Sötét haja oldalt őszes, arca pedig úgy feszül, mintha ritkán mosolyogna. Mézes-mázos hangon invitál be az irodájába, én pedig elindulok Dean mellett. A magassarkú csizmámmal valami emelkedőre lépek, de hamar elhárítom az akadályt, és továbbmegyek. Dean fájdalmas szitkozódását hallom magam mögött, miközben mintha valami olyasmit is mondana, hogy eltört a lábujja, de én csak a tágas irodát figyelem, és a sarokban lévő fikuszt. Ami hatalmas, de úgy igencsak HATALMAS.

Mr. Greenberg leül a székébe, ami nagyot nyikkan, és majdnem hátra is esik, de az igazgató még időben kapja el az asztalt, és felnevet zavartan.

– Ócska öreg fotel, de képtelen vagyok megválni tőle – hadarja. – Nos, Miss Kneysberg, micsoda véletlen, a nevünk szinte ugyanaz.

A berg végződésen kívül nem sok hasonlóság van benne, de hát ő tudja.

– Még a végén kiderül, hogy én is a királyi család vérvonalának tagja vagyok – csap az asztalra, és úgy nevet a „poénján”, mintha most nyerte volna meg a stand up comedy versenyt. Dean és én bambán meredünk rá.

Nem hasonlítunk a rokoni kapcsolat ellenére. Az én szőkeségem és szeplős bőröm abszolút ellentétben áll sötét hajával és bronz bőrével. A vibráló zöld szeme megtalál engem, és kérdőn vonja fel a szemöldökét, hangtalanul feltéve a kérdést. Most komolyan, ez az ember vezeti az Akadémiát?

Igen, öregem, ő.

Nagyot sóhajtva visszafordulok Greenberg felé.

– Uram, amint megkapom az órarendem, szeretnék elvegyülni a diákok között. Tudom, hogy nehéz feladat, mivel – pillantok a mellettem ülő srác felé – nem éppen átlagos az életem, viszont szeretnék próbálkozni, és ezen kívül nem túlzottan nagy feltűnést kelteni. Örülnék, ha nem kivételezne velem senki.

– Ez érthető – néz rám bosszúsan. – Mi itt minden diákunkkal egyenrangúan bánunk – teszi tenyerét a szívére, mire megcsörren a vezetékes telefon. Vigyorogva veszi fel, de amint meghallja a túloldalon a hangot elkomorul. Azt hiszem, ez az arc sokkal inkább tükrözi a valódi természetét.

– Az a kis seggfej maradjon csak kint, amíg nem szólok – sziszegi, majd lecsapja. – Elnézést – nevet fel, miközben a nyakkendőjét igazgatja. – Csak egy kis komplikáció, de elsimítom. Nem hagyom, hogy a tiszta diákjainkat bárki bemocskolja.

– Nem most mondta, hogy itt mindenki egyenrangú? – mormolja Dean.

– Ön beszélhet egyáltalán? Mellette? – mutat rám értetlenül Greenberg, mire leintem.

– Igen, és hagyja. Értem, hogy vannak bajkeverők, ez mindenhol így van – erőltetek magamra egy mosolyt, mert pontosan tudom, hogy a királyi családban ez a személy én vagyok. És még meg sem történt a nagy durranás. – Nos, én azt hiszem, nem is zavarom tovább – állok fel, és ő is így tesz.

– Bármikor keressen bizalommal.

Udvariasan bólintok, de amikor kilépek az irodából, meghallok egy mély, idegen hangot.

– Igen, szerintem önnek nagyon is jól állna a lilás árnyalat, Betty.

A nő felkacag, én pedig felismerem a hangot. Mrs. Nolan. Egy bőrdzsekis srác támaszkodik a pultnak, ahogy felegyenesedik, és arrébb lép, meglátom az idős nő kipirult arcát, mint aki most találkozott volna a kedvenc filmsztárjával. Aztán ahogy a srác megfordul, mindent megértek.

Dean-éhez hasonló sötét haja hullámos, ám mégis kócosan meredezik a fején, mintha párszor beletúrt volna, sötét, zöldesbarna írisze pedig egyből megtalál engem. Ajkai félmosolyra húzódnak, és ez a vigyor egy igencsak éles, határozott, talán kicsit túl durva vonalú archoz tartozik. A srác magas, tekintélyt követelő, mégis laza, de annyira, hogy abba még én is belepirulok. Pofátlanul mér végig, és érzem, ahogy a tekintetével bizsergeti a testem minden pontját, mintha valami jedi trükköt alkalmazna. Nagyot nyelek, de próbálom felszegni az állam, hogy ne mutassam a zavaromat.

– Roden! – rivall rá Greenberg. – Nyomás az irodámba, most!

A fiú elvigyorodik, ahogy ellöki magát a pulttól, és amikor mellém lép, tekintete még perzselőbbé válik. Nem ereszti el a szemeimet, amíg mögém nem ér, és el nem tűnik az igazgatói iroda ajtaja mögött.

Halk sóhaj szakad fel belőlem, és gyorsan meglegyezem magam. Mrs. Nolan felém fordul.

– Megértem aranyom, megértem – néz rám együttérzőn.

Z a n d e r

Ashley rám sem néz, de nem bánom. Végre felfogta, hogy hányadán is állunk egymással valójában. Bár ma próbálta elterjeszteni a pletykát, miszerint nem állt fel nekem a legutóbbi alkalommal, ezért dobott, de nem foglalkoztam vele. Még Kayleen, az egyik táncos társa is megkeresett, hogy megkérdezze igaz-e, amit mondanak, mire a tekintetemmel feltüzelve azt válaszoltam: Kipróbálhatjuk, ha gondolod.

Több se kellett, a csaj kipirulva kapkodott levegő után, majd legyezve elhagyta az aulát, ahol előtte letámadott a hülyeségével. Ezután valahogy abba maradt a pletyka. Persze ezekből semmi nem igaz. A legutóbbi együttlétünkkor sikerült helyben hagynom annyira, hogy másnap még edzésre sem tudott elmenni a pom-pom csapathoz.

Ebédnél végre lecsitulnak a kedélyek, és elfoglalom a helyemet a csapattársam, és ügyeletes legjobb barátom, Braxton mellett. Széles vigyorral a képén dől hátra a székén. Napbarnított bőre és homokbarna haja erős kontrasztban áll a Colgate reklámban is helytálló fehér fogsorával. Mintha egy szörfös pornóból lépett volna ki, úgy fest.

– Mi van, seggfej? – biccentek felé.

– Áh, csak élvezem a kilátást – vonja meg a vállát, és az előttünk álló asztal felé biccent, ahol pár csaj sugdolózik. Az egyikőjük annyira előre dől, hogy mindjárt kibuggyannak a mellei az ingéből.

Közben a többiek is leülnek az asztalhoz. Páran hokizunk az Akadémián, így ebédelni is együtt szoktunk a megköttetett barátságunk miatt. Van pár arc, akik viszont nincsenek a csapatban, például Rod és Nate, aki általában csak a tökét lógatja az órákon, mert annyira gazdagok, hogy pofátlanul a legszarabb eredményeivel is be fog kerülni egy neves egyetemre. Na nem mintha annyira szüksége lenne rá, ugyanis valószínűleg instant munkát fog kapni a családi cégnél, ahol annyi részvénnyel fog rendelkezni, hogy egy csillagbázist kiépíthetne magának.

Amikor megkérdeztem, hogy miért nem az Easton-ba jár ennyi zsével a zsebében, közölte velem, hogy azok az emberek ott mind szar arcok, és ő a nagybetűs kivétel ez alól.

Lenne pár hozzáfűzni valóm ehhez.

– Láttátok az új csajt? – biccent a pult felé Braxton, ahol meglátom a szőke lányt, akivel összefutottam reggel az igazgatói előtt. – Saylor Kneysberg – csettint a nyelvével. – Végre egy kis frissesség az unalmas szigeten.

– Miért is jelentkezett át? – kérdezem, elvégre egy királyi sarjnak mindig is beágyazott helye volt a leggyomorforgatóbban elit iskolában, az Eastonban.

– Valami királyi családos balhé. Elvileg sok pénztől elvágták a Kneysbergeket, és most ők a kitaszítottak. Gondolom az Easton-os ösztöndíj is ugrott – válaszol Rod, a focicsapat kapitánya.

Eszembe jutnak a hírek, amiket akkor láttam, amikor dobtam Ash-t. Szóval Saylor Kneysberg tényleg egy kis lázadó.

– Akadjatok le róla – szólal meg Nate, aki szintén a focicsapatban játszik, és kék vér csörgedezik az ereiben, azaz ismeri Saylort.

– Rohadtul nem a ti súlycsoportotok.

– Nem is mondtam semmit – kérem ki magamnak.

– Ismered? – hajol ki mellőlem Braxton, hogy lássa Nate-et.

– Aha. A szüleink jóban vannak, gyerekkorunkban sokat lógtunk együtt. Kedves lány – vonja meg a vállát. – És nem fog összeakadni ilyen seggfejekkel, mint ti – vet ránk egy gunyoros mosolyt.

– Fogadunk? – vonja fel a szemöldökét Braxton, de tudom, hogy nem gondolja komolyan. Fel akarja cseszni Nate-et.

– Hagyd – intek neki. – Ő túl rendes hozzánk – vallom be.

Ez az igazság. Megfigyelem a lányt, ahogy érdeklődő szemekkel elindul az egyik asztal felé. Egy öltönyös pasast is meglátok az ebédlő sarkában, és feltételezem, hercegnőcske miatt van itt. Saylor szinte velem szemben ül egy másik asztalnál, én pedig lazán hátradőlve tanulmányozom őt. Kissé napbarnított bőrét szeplők borítják, végig a járomcsontján és az orrán, amit még reggel fedeztem fel. Innen csak kissé kipirultnak látom azt a vonalat, ahol a kis pöttyök helyezkednek el. Kupidóíves ajkai természetes cseresznye pirosnak tűnnek, és azok a hatalmas mandulavágású sötétkék szemek bárkiről levarázsolnák az alsógatyát. Csakhogy ehhez a külsőhöz semmi merészség nem társul. Saylor maga a gyengédség és ártatlanság, ami még úgyis lerí róla, hogy nem beszéltél vele egy kibaszott szót sem. És talán ettől olyan vonzó a magamfajtáknak. Nem vagyunk egy súlycsoport. Többet érdemelnek az ilyen lányok, viszont annál a pöcsfejnél - aki majd megkörnyékezi a vagyonával és a befektetéseivel, aki majd úgyis félrelép a titkárnőjével, miközben ő megváltja a világot az aktivizmusával, aki egy igazi tajparaszt -, biztosan többet érek.

Lehetek tapló, és alsóbb osztálybeli ezekhez képest, de több emberség és megértés szorult belém, mint sok kékvérűbe.

– Szerintem hamarabb magamba tudnám bolondítani, mint a te fajtád – jegyzem meg, mire Nate felvont szemöldökkel rám néz. Még mielőtt valami faszságot mondana, például, megkérdezni, hogy ez most felhívás-e egy fogadásra, folytatom. – De nem fogom. Csak megjegyzem, hogy a csaj nem hülye, és át fog látni azokon a seggarcokon, akik általában a Royal vérű csajokat elviszik.

– Nem mind seggfej, de tény, hogy vannak páran – jegyzi meg lazán. – Nos, mivel Saylor is számkivetett, úgy gondolom, hogy majd úgyis egy átlagos srác mellett fog kikötni. Jobban is jár vele – horkan fel. – A királynő kilesz. Vén banya.

– Nem szívleled, mi? – vigyorodom el.

– Inkább lógok veletek, mint velük, ez nem elég válasz? – vonja fel a szemöldökét.

– Köszönjük, hogy megszánsz – áll fel Braxton, majd a mellkasára teszi a kezét, és letérdel elé. – Megcsókolhatnánk a cipődet?

– Inkább töröld le azt a kis sárdarabot ott – int felé Nate, mint egy kicseszett királyfi, mire Braxton kinyújtja a nyelvét.

Mi a franc?

Belerúgok, mire röhögve feláll, és befejezi a műsort. Sokan felénk fordulnak, és tekintetem egyből találkozik egy mélykék szempárral. Anélkül, hogy végiggondolnám mit csinálok, elvigyorodok, és rákacsintok.

Saylor az ajkába harapva fordul a lány felé, akivel éppen beszélget.

Úgy tűnik, nem okozott gondot neki az, hogy hamar beilleszkedjen, ám jó, ha tisztában van vele, hogy a hírneve miatt sokan csak érdekből fogják megkörnyékezni.

Persze ez alól én lennék a nagy szent kivétel ugyebár.

A parkoló felé haladva a szívem hevesen kezd verni. Hála az égnek az ütött-kopott terepjáróm elkészült Mick, a keresztapám műhelyében. Imádom a motoromat, de Melody mégiscsak az én drágám, aki elképesztő kényelemmel képes a seggemet A-ból B-be furikázni.

Amikor beszállok a kormány mögé még pont elkapom a pillanatot, amikor Saylort egy kocsihoz kísérik. Látom, ahogy elfintorodik, és kemény szócsatába kezd az egyik öltönyössel. Elvigyorodom a látványon, de nem tudom sokáig élvezni, mert Rodrigo, azaz Rod rácsap az autómra.

Lehúzom az ablakot.

– Mi van?

– Csak gondoltam megkérdezem, hogy áll-e még a jövő szombat esti buli nálunk – kérdezi, miközben karjával megtámaszkodik a kocsi tetején, és lehajol hozzám.

– Nem tudom. Nincs kedvem Ash nyafogását hallgatni – vallom be. – Lehet, hogy csak laza estét tartok.

– Ne csináld. Azok után, hogy kiraktad látni sem akar, szóval kétlem, hogy ott lenne – nevet fel. – Egyébként meg jól tetted. A csaj nem komplett.

– Még meglátom a szombatot – válaszolok, miközben tekintetem ismét Saylorra téved, aki még mindig az egyik biztonságival veszekszik. Összeszűkült szemekkel figyelem őket, Rod pedig követi a tekintetem, és mindentudóan elvigyorodik.

– Áh, már értem – nevet fel, és elindul. – Szóval, ha meghívom te is jössz? – kacsint rám és hátat fordít nekem.