CHRIS VUKLISEVIC

TEA A SZELLEMEKNEK

Fordította

Kaló Krisztina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chris Vuklisevic: DU THÉ POUR LES FANTÔMES

Copyright © Éditions Denoël, 2023

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjának (P.A.P.) keretében jelent meg.

Hungarian translation © Kaló Krisztina, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 201 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Annak, ki minden mondat vége,

az arany minden repedésben,

és kinek hatalma van minden vihar felett

ezekben a tenyérnyi szélességű napokban.

Azelőtt minden út a távolba vitt.

Most minden út ide vezet.

Az otthonom barátságos, van néhány könyv,

És én magam készítem a teát a szellemeknek.{1}

MÁRIO QUINTANA

Különös teaház

Nem azt kell elhinnünk, amit látunk. Arról minden alkalommal kiderül, hogy hülyeség.

Nem: azt kell elhinnünk, amit nézünk.

És nem arról beszélek, ahogy az esti híradót nézi, vagy hogy maradt-e tej. Arra gondolok, hogy azzal a valamivel nézzen, ami a szeme mögött van, ott bent, hátul; azzal, ami ötleteket ad, történeteket ihlet, ami feléleszti bennünk a sziklafalak és szél utáni vágyat.

Tényleg nem szabad mindent elhinni, amit látunk.

Itt van például a pénztárgép mögött álló tulajdonosnő. Ránézésre azt mondanánk: boszorkány. Jó, meg kell hagyni, nehéz ennél boszorkányosabban kinézni. Már csak a piros alma hiányzik, és máris azt hihetnénk, hogy Hófehérkénél vagyunk. De ha jobban megismerjük, valójában nem olyan gonosz. Sőt, a legkedvesebb ember Nizzában! De nem is merem hangosabban mondani, mert ha meghallja, kiteszi innen a szűröm.

Szóval igen, úgy tűnik, mintha a székek szabadok lennének. De nézze csak meg jobban! Gondolja, hogy a teáskannák maguktól mozognak a levegőben le-fel? Vagy maga szerint a csészék azért ürülnek ki, mert csak úgy elpárolog belőlük a tea? Ugyan már! Csak nem gondolja komolyan?

Persze hogy a szellemek! Nizza szellemei töltögetik a csészéjüket és kortyolják a teájukat.

Így már érti, miért kérte a tulajdonosnő, hogy ehhez az asztalhoz üljön, ahol már én is ültem: az ő teaháza sosem igazán üres. Amíg az élők sorába tartozunk, csak azokat a helyeket foglalhatjuk el, amelyeket a holtak szabadon hagynak. Itt ez a szabály.

De most komolyan: hogy jutott eszébe éppen ilyenkor jönni? Ne csodálkozzon, ha a végén csuromvizes lesz! Tocsog majd, mint nizzai salátás szendvics az olívaolajtól. Biztos vagyok benne, az útikönyve nem említette, hogy a cannes-i fesztivál idején mindig olyan esős errefelé az idő, mintha Írországban lennénk.

Ha a tengerparti strandok miatt jött, nyilvánvalóan azok is pocsékul néznek ki ilyenkor. Ha engem kérdeztek volna a témában, az került volna az útikönyvébe, hogy ilyenkor a Riviéra égboltja irigykedik, mert mindenki a fesztiválok vörös szőnyegére figyel, nem pedig rá, így aztán minden évben ramazúrit csinál nekünk.

Olyan az ég felettünk, amilyet megérdemlünk. Nincs mit csodálkozni ezen.

Na de legalább jó helyen van. Állítom, Nizzában az esős napokat jobb itt eltölteni, mint bárhol máshol. Én mindenesetre úgy érzem itt magam, mint egy sütemény, ami éppen szép aranybarnára sül a sütőben. A hátam a puha karosszékbe süpped, békés szellemek vesznek körül, az esőcseppek kopognak az ablaküvegen, a teáskannák halomban állnak, odakint pedig, ha letöröljük a párát – tessék, ott a Cours Saleya, Nizza óvárosának életteli központja! Most éppen minden tiszta víz. Így is szép, de olyankor képzelje el, amikor gyönyörű az idő, és a virágpiacot csíkos napernyők borítják! Remélem, legalább egyszer kisüt még, amíg itt van, hogy élvezhesse a dáliák borsra emlékeztető illatát és a medencék üde zöldjét.

Nem tudja, mit válasszon? Személy szerint a Száznyár különösteát ajánlanám, de bármelyik kiváló választás, minthogy mindegyik innen a közelből, a kétórányira lévő Csodák völgyéből származik. Mi az, hogy még nem is hallott róla? Adja csak ide az útikönyvét! Hadd nézzem! Ez meg mi? Járatlan ösvények. Titkos sétaútvonalak szakértői kalauza. Hogy oda ne rohanjak! Ha kíváncsi a véleményemre, aki ezt írta, az semminek nem szakértője. Ilyen szakértőből minden bokor aljában három is terem.

Ami igazán nagy kár a maga szempontjából. Mert amikor belépett, és láttam a hátizsákjára akasztott kulacsát, rögtön azt gondoltam: nicsak, jött valaki, aki szereti a titkokat. Méghozzá az igazi titkokat! Nem olyanokat, amiket a „Tudta ön…?” rovatokban lehet olvasni, hogy napozás közben tanuljon is valamit az ember. Nem, teljesen nyilvánvaló, hogy maga szívesebben jár egy igazi rejtély nyomában, mint egy karúszós gyerek után a felforrósodott köveken.

Ha valami igazán szokatlant keres, tudok olyat is javasolni. Hamisítatlan kísértetjárta falut. Olyan titkot, amiről az idegenvezetője álmában sem gondolná, hogy létezhet, annyira titkos.

De vigyázzon: csak nagyon kevés élő ember ismeri a helyet, amiről beszélek. Itt vagyok én, aztán azok, akik olvasták a beszámolómat a levéltárban, és a boszorkány a pult mögött. Szóval alig néhányan vagyunk. Ne is nagyon beszéljen róla másoknak, jó? Nem szeretnénk, ha három hónap múlva egy szuvenírboltot találnánk fent, ahol I love Bégoumas kulcstartókat árulnak.

Rendben.

Szóval úgy tud oda eljutni, ha felkapaszkodik a város mögötti területre. Ne aggódjon, Nizzát megnézheti később is; kétezer éve itt áll, és nem fenyeget az a veszély, hogy elmozdulna innen. Bőven lesz ideje elmenni a várdombra, a Promenade-ra, a Fenocchio fagylaltozóba mogyorókrémcsokis, mángoldpités vagy bármiféle olyan merész ízesítésű fagyit enni, amilyet kedve tartja. Csak előbb menjen fel a város fölé.

Ha sikerül élve kijutnia a közlekedési dugókból, majd le az autópályáról, máris adjon hálát az égnek, aztán keljen át a Vésubie felett ívelő hídon. El sem lehet téveszteni: úgy néz ki, mint egy levetkőzött óriás nőszemély vörös fűzős keble. A híd után tartson a hegyek felé a folyó menti szurdok oldalában kanyargó úton.

Az elején szépnek, elég szélesnek és békésnek tűnik majd az út.

Gyönyörködjön a tájban!

Aztán a folyó nemsokára sekélyebb lesz, a szurdokvölgyek összeszűkülnek. A gyors hegyi patak a szakadék mélyén rozsdás roncsokon és a vihartól lehasadt fatörzseken át folyik. A hegyoldalban a leomlással fenyegető sziklákat csak vékony hálók tartják.

Castagniers. Utelle. Le Colombier. Lantosque.

Onnantól kezdve a tengerparton élők már nem ismerik a falvak nevét. Kivéve persze minket, akik a levéltárban dolgozunk, és a főtérképészt, aki minden zsákfalut, minden zegzugot ismer a környéken, a sünök vonulási útjától a madárfiókák által megrepesztett tojáshéjak roppanásáig.

La Bollène. Gordolon.

Roquebillière.

Roquebillière-Vieux-ben az épületek ablakai csaknem száz éve beton zsalukövekkel vannak berakva, és a falakon a tenyeremnél szélesebb repedések látszanak. A völgyben mindenfelé elhagyatott falvak húzódnak, mert a hegy néha megrázkódik, mintha rémálomból ébredne, a Vésubie pedig ilyenkor gyorsan elnyel egy-két falut, hogy megnyugtassa.

Rocca Sparvièrában például évszázadokon keresztül küzdöttek hol a pestissel, hol a sáskákkal, hol a földrengésekkel; és egy idő után végleg feladták. Az a szóbeszéd járja, hogy Jeanne királyné, Provence grófnőjének szelleme ott fent kószál, amióta megölte a férjét, és a saját gyermekei húsából lakmározott.

De ezt nem tudom megerősíteni, arrafelé nem jártam.

Tournefort-ban is földrengés rázott meg mindent. Nekem elhiheti, százötven évvel ezelőtt történt. Mostanra már csak egy kastély romjai maradtak, amiket benőtt a mécsvirág és a vad levendula.

Roquebillière megint csak más történet. Az ott élő emberek olyan szívósak, hogy egy kullancs elszégyellheti magát mellettük. Megszenvedték ők is a földcsuszamlásokat és az árvizeket, csakúgy, mint a többiek, de nem adták fel. Hatszor költöztek, és építették újra a falujukat. Hatszor költöztek fel-le a völgyben, a szurdok egyik oldaláról a másikra. A régi Rocabiera névből Roquebillière lett, sokan meghaltak, mások megszülettek, a folyó arrébb kényszerítette őket, ők pedig szépen hagyták magukat.

Talán azt mondogatják magukban kényszerűségből, hogy a Vésubie majdcsak rájön egyszer, hogy nem szabadul meg tőlük egykönnyen, mert még nála is konokabbak, és akkor nem fog többé rájuk rontani. Ki akarják fárasztani. Talán így is lesz. De igazság szerint mindig készen állnak, hogy összepakolják a holmijukat. És fél füllel mindig azt figyelik, nem hallanak-e valami morajlást a szurdok mélyéről.

De én nem oda vezetem magát, hanem még feljebb, a régió legtitkosabb szellemfalujába: Bégoumas-ba.

Amikor elhagyja Roquebillière-Vieux-t, kanyarodjon rá arra az útra, ami megkerül egy sziklát. Lát majd ott fehérleni a napon egy száraz virágcsokrot és egy kifakult gyerekfotót. Az efféle figyelmeztetés jobban lelassítja a vakmerő autósokat, mint a sebességmérő kamera.

Ahogy emelkedik az út, még jobban összeszűkül, és már csak egy keréknyom szélességű. A hosszú és göröngyös csapás elriasztja a kíváncsiskodókat, illetve azokat, akik nem elég kíváncsiak. A legeslegvégén, ahol az út maradéka is elfogy, ott kell hagyni az autót, és gyalogszerrel folytatni egy öszvérhajcsárösvényen. És ott már a Csodák völgyében járunk.

De várjon, ne örüljön túl hamar!

Itt a csoda, a meraviglia nem varázslat, hanem furcsaság. Az érzés, hogy valaki lépked a háta mögött. A Dadoga-tó felszíne, amely szellő nélkül fodrozódik. A kéklő égen kitörő vihar, amikor a Száznyár-völgy mellett halad el. Az Ördög-hágóba vájt szerpentin, amely régebbi, mint ez a világ és az előtte létező világok, amely úgy megbabonáz, hogy az ember elfelejti a visszavezető utat.

Másszon fel a Bégo-hegy oldalába. Gyalogoljon keresztül a szikkadt lejtőkön, a sötét erdőkön. Természetes, ha reszket. A hegy árnyéka rávetül a vörösfenyőkre, és lehűti a sziklaköveket.

Kétórányi gyaloglás után végre meglátja egy kis falu romjait egy fekete tóban tükröződni. Az lesz Bégoumas. Teljesen kihalt a közel hetven évvel ezelőtt, 1956. augusztus 15-ről 16-ra virradó éjszaka történt különös események óta.

A rejtélyes történet középpontja közvetlenül a falu felett, egy régi pásztorlak kövei alatt található. Az omladozó falak között kakukkfűbokrok nőttek.

Annak idején itt született két nővér, akik szellemek nyomába eredtek.

Szörnyek

1940-et írunk, a nyár zordra fordul.

Carmine-nak, a pásztor feleségének több mint egy hónapja kellett volna szülnie. Aznap meghalt a férje. Csak úgy hirtelen a vacsora közepén lebukott arccal az asztalra. A Carmine-ban növekvő két kisbaba megérezhette, mert azóta sem hajlandók kibújni, a hasa viszont egyre csak növekszik. Még felállni sem tud anélkül, hogy előre ne bukna a benne élősködő teremtmények súlya miatt.

A születendő gyerekek megállás nélkül küzdenek egymással.

Nem akart ikreket, nem akart dupla terhet. Egy babát szeretett volna, csak egyet; hogy az lány vagy fiú, mindegy volt, csak egy legyen. Már egy is elég. Azt, amelyikük másodiknak születik majd, elképzelnie sem szabad. Annak már a puszta gondolata is felborzolja az idegeit.

Ha egy kis szerencséje van, addig tépik egymást odabent, amíg az egyikük meg nem öli a másikat, még mielőtt megszületnének.

Az első rúgások már a harmadik héten elkezdődtek – sokkal korábban a kelleténél, mondta Mireille, a bába, aki havonta egyszer felkapaszkodott a falu feletti pásztorlakhoz, és minden alkalommal egy kicsit sápadtabban távozott. Carmine hasa vadmacskák csatájának a színtere volt.

Amikor elérkezett a szülés ideje, a bába megnyomta a hasát, és a szülést beindító gyógynövényteát itatott vele. De mindhiába. Megfogadta, hogy soha többé nem megy fel ezeknek a félkegyelműeknek a házához. Ebből a belháborúból semmi jó nem sülhet ki. Egyáltalán semmi jó.

Ha tudta volna, hogy két órával a távozása után mindennek tetejébe az apa kileheli a lelkét, elküldte volna a belvédère-i plébánost, hogy űzze ki a szellemeket a pásztorlakból.

Így tehát tíz hónapja Carmine éjjelente karmolásokra és pofonokra ébred, amelyek a hasát rengetik. Újabban pedig rémálmok gyötrik a pásztor holttestével, amely kint az ajtó előtt hever egy lepedővel letakarva. Bármilyen testes is, épp csak annyi ereje volt, hogy a holttestet a bejárat elé vonszolja.

Néha látja a férjét, ahogy feléleszti a tüzet, felsepri a hamut, és a homlokát törölgeti. Lázálmában Carmine azon tűnődik, hogy ezek a látomások rémülettel töltik-e el, vagy vigaszt nyújtanak neki.

Ma hatalmas a köd, három méterre sem látni. A bábát lelkiismeret-furdalás gyötri. A mindent beborító ködből tudja, hogy ez egy olyan nap, amikor démonok születnek. És démonok vagy sem, nem hagyhatja, hogy egy lány segítség nélkül szüljön. Különösen, hogy a Bégo-hegy árnyékában még nyár derekán is meg lehet fagyni.

Carmine már üvölt, amikor Mireille átlép a bűzös lepedőn, ami alatt nem akarja tudni, mi fekszik. A sikolyok megnyugtatják; innentől ismét tudja a dolgát.

Felteszi a vizet forrni, beleáztatja a gyógynövényeket, Carmine-t négykézlábra állítja. A lány hatalmas hasa belesüpped a matracba.

A bábának annyi ideje sincs, hogy azt mondja, „nyomj”, máris egy babafej jelenik meg az anya combjai között, és egy pillanat alatt, hopp!, a kis test úgy csusszan ki a szülőcsatornából, mint egy darab szappan, hogy aztán egyenesen a szülésznő karjaiban landoljon.

A bába egész pontosan négy másodpercre megdermed, és csak döbbenten néz maga elé. Az első két másodpercre azért van szüksége, mert meglepődött ezen a hallatlan gyorsaságon egy fiatal lánynál, aki még soha nem szült, a második kettőre pedig azért, hogy elgondolkodjon, vajon normális-e, hogy a baba ennyire… normális. Nincsen se szarva, se villás farka, se villás nyelve. De hamar felocsúdik, a babát – kislány – az anyja mellé fekteti, birkabőrrel betakarja, és visszatér a teendőihez.

Az első babának meg kellett volna nyitnia az utat, és megkönnyítenie a második baba érkezését. Carmine csak nyom, még erősebben nyom, de semmi sem történik. A bába hol bátorítást, hol szitkokat, hol rá nem jellemző sértő jelzőket dünnyög magában. Az egész kezét Carmine testébe dugja, hogy kitapogassa a vonakodó babát – de egy kiáltás kíséretében azonnal visszahúzza. A mutatóujján egy mély fognyom éktelenkedik.

Mireille-ben megvan a jóindulat, de idáig tartott. Elege van. Már éppen indulni készül, amikor Carmine akkorát üvölt, mint egy mennydörgés, amelyet – mint másnap megtudják – az egész völgyben lehetett hallani.

Kezével már a kilincset fogva a bába felsóhajt.

Erőszakkal megitatja Carmine-nal a babérlevélteát. Egy szivaccsal törölgeti a homlokát. A hasi összehúzódásoktól függően hol gyengéden, hol határozottan beszél hozzá, diktálja a levegővételeket. Carmine úgy szorítja a kezét, mintha egy szakadék szélén lógna. Szegény lány.

A birkák éktelenül bégetnek odakint.

Egy óra elteltével Mireille nem bírja tovább. Leül egy székre, miközben Carmine halkan nyögdécsel. Csak nem vágja fel a lányt, hogy megmentse azt a gyalázatos babát! Az apa, nyugodjék békében, még csak itt sincs, hogy gondját viselhetné. Vagy esetleg készíthetne még egy főzetet, kakukkfűből és fajdbogyóból. Igen, gondolja, ez a legjobb, amit tehetek. Az első baba elég életerősnek tűnik, jól leköti majd az anyját. A másodikkal meg nincs mit tenni. Csak ki kellett volna bújnia.

Ám mialatt hátat fordít, hogy összeszedje a méhösszehúzódást serkentő gyógynövényeket, egy újabb kis fej jelenik meg Carmine lábai között.

A kislány körbepillant, és miután meggyőződik, hogy senki sem vette észre, kibújik az anyai húsburokból, az ágytámlához kúszik, bebújik a báránybőr alá, és a takaró alól kilöki a nővérét, aki üvöltve a padlóra esik.

A bába megfordul, egy pillanatra megáll, majd megvonja a vállát; már semmin nem lepődik meg. Felveszi a földről az újabb babát, aki valami csoda folytán egyedül bújt ki. Ez is kislány; szakasztott olyan, mint az előző. Olyannyira, hogy az már különös.

A bába egymás mellé teszi a két kicsit, hogy lássa, mennyire egyformák.

Így viszont már nem is igazán hasonlítanak. Annak, amelyiket az imént vett fel a földről, szürke a szeme és világos a feje; a másiknak, amelyik már az ágyon fekszik, sötét haja van. Szopik a kimerültségtől teljesen elgyengült anyja melléből. Carmine hirtelen felugrik, és nagyot kiált:

– Jaj, megharapott!

Mireille ekkor veszi észre a kis szaros szájában a metszőfogat, amely nyomot hagyott a kezén. Megragadja a szörnyeteget, és nyújtott karral eltartja magától, miközben az rugdalózik és torkaszakadtából üvölt.

De a szokatlan metszőfogon és a furcsa helycserén kívül semmi rendkívüli nincs a másodszülött kislányban. Rózsaszín, életerős, gondoskodásra szorul.

A bába megcsóválja a fejét. El kell vágnia a két köldökzsinórt, aztán a lehető leggyorsabban visszamenni a faluba, és soha többet nem jönni ide, ahol csupa olyasmi történik, ami nem fér a fejébe, miközben ő az érthető dolgokat szereti. A méhlepényt megeteti a birkákkal.

Megtörölgeti, bepólyálja, és az anyjuk egy-egy mellére teszi az újszülötteket. Az idősebb már le is veszi az anyját a lábáról a gyengéd szopizásával; a fiatalabb, aki a helyére akart lépni, megpróbál utat törni magának a mellbimbóig.

– Carmine, amint erőre kapsz, gyere, és költözz le a faluba! Nem fogsz tudni egyedül gondoskodni két csecsemőről és egy nyájról.

Mielőtt megint átlépne az ajtó előtt bűzölgő halom felett, Mireille-nek eszébe jut, hogy megkérdezze:

– Hogy fogod hívni őket? Anyakönyveztetni kell őket az önkormányzatnál.

Carmine megint csak összerándul, mert a másodszülött ismét megharapta.

Ellöki magától.

– Ez itt Agónia – válaszolja, majd megsimogatja a másik fejét. – Az én szépségem pedig legyen Felícia.

A bába szó nélkül bólint. Ám amikor a polgármesteri hivatalba ér, hogy felírja a neveket a nagy könyv krémszínű lapjára, az jut az eszébe, hogy ez a második gyermek már így is elég rosszul indul az életben, talán nem kellene a bajt ezzel a csúf névvel is tetézni. Így aztán fogja, és az első A betűt kicseréli E-re, úgy végül a következő név kerül Felíciáé alá az anyakönyvbe:

Egónia

A gyerekek felcseperedtek, a birkák elpusztultak. Carmine szinte észre sem vette. Volt elég dolga a két szörnyeteg lányával.

Felícia sorba rendezte a játékait, színezéskor nem ment ki a vonalból, a levegőbe mutogatva gügyögött magában, és láthatatlan állatokat simogatott. Ügyes, jó kislány – jelentette ki az anyja –, csak egy kicsit elvarázsolt, valahol a bolond és a tündér között.

Ami viszont Agóniát illeti, Carmine megmentett egy anyajuhot a levágástól, hogy inkább az szoptassa a kislányt. Másképp a gyerek szétcincálta volna a mellét a fogával. A fiatalabb lányka mohón szopott, és kétszer olyan gyorsan nőtt, mint a testvére.

Ott, ahol a ház mögötti réten Carmine rendszeresen kiürítette Agónia pelenkáját, éjszakánként soha nem látott növények bújtak ki a földből. Virágok, melyek rettegésben tartották a Bégo-hegyet. Hatalmasak voltak, és túl erőszakosan nőttek ahhoz, hogy megférjenek a környezetükkel. Ellepték a földet, gyökereikkel körbefonták a már meghasadt öreg padot. Neonkék termőik hínárként hullámoztak a kékeslilás és zöldeskék, állkapocsszerű csapdalevelek között, amelyek klakk, hirtelen rázáródtak a verebekre, időt sem hagyva nekik még egy utolsót csiripelni. Amikor a csapdalevelek újra kinyíltak, madárfüttyhöz hasonló hangot adtak ki.

Hamarosan egy egész rétnyi termett ebből a ragadozóvirágból a pásztorlak mögött, és már egyetlen madarat sem lehetett látni a környéken.

De mindez csak különös virágoskert volt ahhoz képest, ami a kislány szájából áradt. Mert mihelyt Agónia túl hangosan gügyögött vagy köhögött, el kellett rejtőzni, ugyanis pillangók röppentek ki a száján. Pillangókra úgy általában azt szoktuk mondani, hogy szépek, és ha színes a szárnyuk, miért is ne tennénk? Agónia lepkéi viszont a szó szoros értelmében Agóniából jöttek elő, és nem árasztottak magukból mást, mint a halál leheletét. Ahová leszálltak, az élő fa kiszáradt, a haj megőszült, az arcokon ráncok jelentek meg.

Az anyja, hogy megvédje magát, az otthonát és az elsőszülött lányát, bekötötte Agónia száját.

Nem sokkal a szülés után Carmine vett magának egy kis ezüstkeretes ovális tükröt, egy kifeszített vásznat, egy festőállványt, két ecsetet és egy doboz festéket. Amikor befejezte a megmaradt birkák és a gyermekei körüli teendőket, fogta a tükröt, felállt, és hosszasan fürkészte benne magát. Felícia később úgy mesélte nekem, mintha az anyja keresett volna valamit, valami olyasmit, ami a valóságban láthatatlan, és amit csak a tükörképe mutathat meg neki. Ahogy nézte magát, a vásznon megrajzolta saját arca körvonalait, a göndörödő fürtjeit, szempilláinak ívét. Az arckép ettől mélyrehatóbbnak tűnt, mintha belülről fény árasztotta volna el. Néhány hónap múlva pedig mintha életre is kelt volna. A szempár követte azt, aki elsétált előtte. Amikor megkérdezték Carmine-t, miért festi még mindig a régóta kész portrét, azt hajtogatta, hogy még nem hasonlít eléggé, nem egészen tökéletes, még finomítania kell rajta. Csak a kép közepén lévő szempár maradt változatlan, aranyszínű, és úgy mozgott, amikor valaki áthaladt a helyiségen, mintha igazi szemgolyó lett volna. A festmény többi része, minden, ami a szem körül volt, folyamatosan alakult, árnyékok és kiemelések jelentek meg rajta.

Az ikrek megnőttek. A pásztorlánykák hamarabb válnak önállóvá, mint a többi gyerek. Ötévesen már fejték a birkákat, és együtt vitték haza a tojásokat a faluból, hogy rántottát készítsenek maguknak. Még szerencse, mert évente négyszer Carmine körülbelül két hétig távol volt. Olyankor vizes ruhában jött haza, és a szeme kevésbé volt fáradt. A tengerpartra járt, magyarázta Felíciának, hogy messzi földről gyümölcsöt, grépfrútot, gránátalmát és mindenféle egyéb kincset szerezzen be.

Az egyik ilyen utazás alkalmával kapta Felícia az első teáskészletét. Egy gyöngyházfehér, aranyozott szegélyű, kék mintákkal díszített aprócska teáskannát, amely nem volt nagyobb egy gyermek öklénél, és három hozzáillő csészét, csészealjat, egy tejkiöntőt és egy cukortartót. Olyan leheletfinom porcelánból volt, hogy viharos éjszakákon át lehetett rajta látni a cikázó villámokat.

Figyelmeztetés

Elmesélem ezeket magának, de igazából nem tudok sokat az egészről. Úgy mondom el a dolgokat, ahogy nekem is elmondták. Illetve ahogyan emlékszem rájuk, hiszen Felícia húsz évvel ezelőtt mesélt nekem minderről – és már akkor is húsz évvel azelőtti dolgokról beszélt. 2003-ban volt, amikor a Bégo-hegyről elmenekült embereket kerestem, hogy beszámoljanak a történtekről.

Sokáig úgy tartották, hogy a pásztorlakot kísértet szállta meg. A valamivel lentebb fekvő falu emiatt néptelenedett el. Az ott lakók egyszer csak fogták a szamaraikat és a gyerekeiket, és soha többé nem tértek vissza. Igazából senki sem tudta, mi történt valójában. Épp azért küldtek engem, hogy megkeressem őket. Végül rájöttem, hogy nem én voltam az első a levéltárosok közül, akire rábízták ezt az öngyilkos küldetést. Amikor a kollégáim látták, hogy megörököltem a Bégoumas-ügyet, gyászos képpel veregették a vállam.

Kerestem a Csodák völgyének egykori lakóit.

Találtam is közülük kettőt vagy hármat szanaszét szóródva a környéken. És amikor megkérdeztem tőlük, hogy mi történt velük a Bégo-hegyen, mindannyian ugyanolyan képet vágtak. Az arckifejezésükből azt lehetett kiolvasni, hogy „beszélünk neked bármiről, amiről csak hallani akarsz, a farkasról, amelyik felfalta három bárányunkat, a leégett termésről, arról a szomszéd telken felhúzott hülye épületről, amitől nem látni a tengert, még a provanszi pesztós zöldséglevesünk receptjét is szívesen megosztjuk veled, de erről egy szót sem fogsz kihúzni belőlünk”.

Megkérdeztem tőlük, kísértet járta-e a pásztorlak környékét, csak hogy ellenőrizzem, amit rebesgettek. De mindannyian – értse úgy, hogy kivétel nélkül – szomorkásan elmosolyodtak, de azt is csak úgy, szinte befelé, maguknak, és a fejüket lehorgasztva dünnyögték:

– Hát persze! De ha csak ennyi lett volna, maradtunk volna. Tudjuk, hogy a pásztorok boszorkánymesterek és hatalmuk van a viharfelhők felett. Ha valaki szellemmé változhatott, az csakis ő volt. De nem, a dolgok akkor fordultak rosszra, amikor meghalt. Amikor elment, és a pásztorlakot megtöltötték a maszkosok.

Először azt hittem, hogy boszorkányokról beszélnek, mert odafent, a hegyen úgy hívják őket, hogy maszkosok. Csak sokkal később jöttem rá, mire céloztak.

Éreztem, hogy jobb lenne békén hagyni őket a kérdéseimmel, de feladatot kaptam, amit el kellett végeznem. Így aztán tovább erősködtem.

Nem mindenki reagált egyformán. Látja ezt a fehér csíkot a szemöldököm alatt? Egy borsörlő nyoma. Az egyik öregember vágta hozzám, akit kérdezgettem. Egy másik csak nézett egyenesen a szemembe, addig-addig, amíg olyan kínosan nem kezdtem érezni magam, hogy jobbnak láttam odébbállni.

De végül csak volt egy, aki válaszolt.

– Carmine kislánya. A fiatalabb. Nem volt szívem hagyni meghalni születésekor. De komolyan mondom, lehet, hogy azt kellett volna tennem.

Ami nem teljesen volt igaz, ahogy Mireille később bevallotta nekem, és ahogy az imént meséltem, mert ha Agónia nem született volna meg végül magától, a bába lelkiismeret-furdalás nélkül hagyta volna meghalni az anyja méhében.

– Egónia aznap éjjel eltűnt. Azon az éjszakán, amikor elmenekültünk Bégoumas-ból. Nem tudom, hol találhatnád meg. A nővére állítólag nyitott egy különleges nyomozóirodát Nizzában. Fogalmam sincs, ez mit jelent, de szerintem nem sok ilyen lehet a Var innenső partján.

Hát így bukkantam rá Felícia történetére.

Odakint egyre jobban szakad az eső. Még a sirályok is menedéket kerestek. Ha így haladunk, ez egész nap kitart.

Ha el akarja ütni az időt, amíg itt teázunk, elmesélhetem Felícia történetét, amely egyben Bégoumas és a falu elnéptelenedésének a története is.

Elmondhatom, mit tudtam meg róla, a testvéréről, de mindenekelőtt az édesanyjáról, a kísértetjárta falujukról és arról a nyárról, amikor az ott lakók elmenekültek. Nem fogok semmit sem elhallgatni, és nem fogok hazudni sem. Azoknak az igaz történetét mesélem el, akik átélték az eseményeket. És mivel kizárólag az igazat fogom mondani, bizonyára nem sok hihető lesz benne.

Szóval előre figyelmeztettem.

A szellemsegítőnél

Felícia ajtaja előtt már biztosan elhaladt: a teázó sarkán van, egy nizzai utcában, amely semmiben sem különbözik az összes többitől. Ha fülelünk, a délutáni szieszta idején hallani lehet a távolban a kikötő moraját és a hullámverést.

Azon a napon, amikor felkerestem, úgy zuhogott az eső, mintha dézsából öntötték volna. Akárcsak ma. Felhőfoszlányok ereszkedtek a templomtornyokra; látni sem lehetett a tetőcserepek felett magasodó órákat. A macskakövek úgy fénylettek, mintha lakkozva lettek volna. A kanálisok sarkánál a piac felől hömpölygő víz megbarnult mimózákat és haldarabokat rakott le, amelyek odavonzották a sirályokat. A víz a kápolnák ajtaján, az üzletek rácsain folyt, csöpögött a kilincsekről, a kopogtatókról és a csengőkről.

De abban a nizzai utcában és azon az ajtón az esőnek nem volt mit vernie. Se kilincs, se kopogtató nem volt rajta. De még zár sem. Csupán egy cégér lógott a ház falán, amit ide-oda lóbált a viharos szél. A rajta látható elmosódott rajzot könnyen lehetne egy borbély ábrázatának vélni. Vagy esetleg kenyérnek.

De az egy koponya.

Méghozzá egy cilindert viselő koponya, nagyítóval az üreges szemgödre előtt. És alatta, olyan kicsi betűkkel, hogy csak hunyorogva lehet elolvasni, ez áll:

KÜLÖNLEGES NYOMOZÓ

KÍSÉRTETEK, NYUGHATATLAN LELKEK, KÓBOR SZELLEMEK

Lépjen be kopogás nélkül

Ez a bejárat a kísérteteknek van fenntartva.

Magának és nekem van egy másik ajtó. Végig kell menni az épület mellett, el az ablak előtt, ahol most ülünk, egészen a Caïs de Pierlas-palota főbejáratáig.

Onnan az egész Cours Saleyára rálátni. Látni lehet a rozsdabarna és homokszínű homlokzatokat, a háborgó tenger színét idéző zsalugátereket, a feketébe öltözött bűnbánók sáfránysárga kápolnáját, a pálmafákat, amelyeknek semmi keresnivalójuk itt, de a turistáknak tetszenek, és mögötte némán, málladozó vakolatával emelkedik a régi palota. Olyan nagyon gazdag, nagyon hamar meghalt emberek emlékét őrzi, akik nem hagytak maguk után mást, csak ezt a hatalmas, megfakult aranygombra emlékeztető épületet.

A korábban ott lakó nizzaiak és művészek végül mind elköltöztek, így Felícia ezt választotta lakhelyéül. Az is lehet persze, hogy éppen fordítva történt – ha akarja, járjon utána. Felícia a tömegtől távoli, magasan fekvő helyet keresett.

A Saleya felőli bejáraton minden van, ami a bejutáshoz szükséges: kopogtató, zár, csengő. Utána fel kell menni a negyedik emeletre, a lift viszont nagyjából csak minden második nap működik. Hol a fémrács ragad be, hol a nyomógombok nem működnek, emiatt gyakran a lépcsőt kell használni, amely felfelé haladva egyre szűkül.

Őszintén szólva, ha működik a lift, inkább menjen azzal. Legalább nem izzad le teljesen, mire felér. Felícia már nincs itt, hogy szóvá tegye, milyen kellemetlen testszaga van, de tegye meg az iránta való tiszteletből. Nem szerette, ha valaki izzadtan állított be hozzá, mert utána már nem tudta élvezni a teáját. És akár éppen itta, akár még csak készítette, Felíciánál valahol mindig gőzölgött egy kis tea.

Amikor teát szolgált fel, olyan koreográfiát követett, amitől úgy festett, mint egy zenedobozon táncoló balerina.

Először megtöltötte a vízforralót. Majd miközben várta, hogy a víz gyöngyözni kezdjen, kiválasztott egy teáskannát a falak mentén, a komódok tetején és az ablakpárkányokon sorakozó tucatnyi, minden elképzelhető formájú darab közül. Volt ott sütőtök alakú, növényi indából font füllel, abroncsos szoknyás hölgy, versenyzongora, nádfedeles kunyhó és hattyú formájú, aztán volt kerek, ovális, körte alakú, rézből, kerámiából, öntöttvasból, porcelánból, agyagból készült, karcsú, tömzsi, fehér, festett, aranyozott – szóval érti a lényeget, temérdekféle teáskanna. Azután elővette a csészéket. E téren sokkal kevésbé volt válogatós: találomra előszedett párat, és szedett-vedett csészealjakra tette őket.

Kivéve persze, ha szellemeket látott vendégül.

A szellemeknek fenntartott teáskészletet egy szótárnál nem nagyobb bőröndben tartotta. Amikor kinyitotta, látni lehetett a mélybordó belsejét – olyan volt, mint egy dobogó szív.

Minden csésze, minden csészealj, minden kiskanál ott szunnyadt a maga bársonyborítású tartójában. Külön-külön egyesével vette ki őket, mintha törékeny tojások lennének, miközben a puha anyag halkan susogott. A porcelánfelületen kék vonalakkal sárkányok és tavirózsák rajzolódtak ki.

A készlet elég régimódi volt ahhoz, hogy a sokat látott öreg néniket is lenyűgözze, és elég fenséges ahhoz, hogy önkéntelenül elnémuljon tőle az ember.

Felícia néhány rügyet dobott a teáskannába egy különös teafajtából, amik csilingelve hulltak az aljára. Amikor a vízforraló fütyülni kezdett, levette a tűzről. Figyelte, ahogy a levelek kibomlanak, szétterülnek a gőzölgő vízben, és áttetsző párájuk körbelengi a tálcát.

Mindent bevitt a nappaliba, és leült az ablakkal szemben. Nyáron, amikor odalent akkora hőség volt, hogy szinte megolvadt az aszfalt, semmit sem szeretett jobban, mint hűsölni az épület felső szintjén, és teázni magasan a tenger felett, mint sirály a fészkében. Ilyenkor az egyik fiókból titokban előhúzott egy zacskót, amelyből a műanyagra nyomtatott fluoreszkáló minták között cukorkafüzérek tűntek elő. A rózsaszín és fehér gyöngyöket úgy ropogtatta, mintha apró jégkockák lennének, a kékeket meg félretette.

Ha pedig odakint esett – amolyan itt szokásos felhőszakadást képzeljen el –, akkor még könnyebben lélegzett.

Az itteni eső nem éri be néhány cseppel. Nem csak mímeli, hogy esik. Eső idején teljesen kihal a város: eltűnnek a nyaralók, a dudálás, a három sávban robogó autók, és a tenger mélykékje, amilyennek a legragyogóbb napokon látszik. Az eső mindent megtisztít, eltünteti a képeslapokon látható rikító festékrétegeket, és visszaadja a város tisztavászon-színét.

Felícia mindig antracitszürke kalapot viselt, ezüstösen csillogó sálat, szürkésfehér blúzt, kátrányfekete nadrágot, acélsarkú csizmát és palaszürke gyapjúköpenyt. A járdákra vihart ígérő sötét árnyékot vetett.

És ha valaki megkérdezte tőle: „Nem akarnál mályvaszínű pulóvert felvenni? Vagy nem használnál esetleg egy kis rúzst?” – olyan mosollyal felelt, hogy az illető napokig dermesztő rémálmokat látott utána.

A szürke szín éppen olyan, mint Felícia: az átlagnál kifinomultabb érzékkel kell rendelkezni ahhoz, hogy értékeljük az árnyalatait. Mert Felícia – az anyja állításával ellentétben – nem volt se tündéri, se bolondos. Félelmetes volt.

{1} A részlet Mário Quintana Envelhecer (Öregedés) című verséből való, amely a Canções (Énekek) című kötetben jelent meg az Editora Alfaguara kiadó gondozásában. A szerző és az Agência Riff irodalmi ügynökség engedélyével közöljük.