A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maurice Leblanc: Arsène Lupin, Les Confidences d’Arsène Lupin

Fordította: Till Katalin

Hungarian translation © Till Katalin, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: © Szabó Vince, 2023

Tördelő: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

ISBN 978-963-566-590-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

Játszadozó napsugarak (Les jeux du soleil)

A jegygyűrű (L’anneau nuptial)

Az árnyék üzenete (Le signe de l’ombre)

A pokoli csapda (Le piège infernal)

A vörös selyemsál (L’écharpe de soie rouge)

A settenkedő halál (La mort qui rôde)

Hattyúnyakú Edith (Édith au Cou de Cygne)

A szalmaszál (Le fétu de paille)

Arsène Lupin esküvője (Le mariage d’Arsène Lupin)

A Morgues erdei tragédia (L’Homme à la peau de bique)

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Játszadozó napsugarak

– Meséljen valamit, Lupin!

– Mégis mit meséljek? Az egész életemet ismerik – felelte a dolgozószobám díványán heverésző Lupin.

– Senki sem ismeri! – kiáltottam fel. – Annyit tudunk az újságokban publikált leveleiből, hogy szerepet játszott egy ilyen vagy olyan ügyben, vagy előremozdított egy másikat… de a pontos szerepét, a történet lényegét és a dráma végkimenetelét nem ismerjük.

– Ugyan! Csak érdektelen fecsegés az egész.

– Érdektelen az ötvenezer frank, amit Nicolas Dugrivalnak ajándékozott? Érdektelen, ahogy titokzatos módon megfejtette a három festmény rejtélyét?

– Különös rejtély volt, az igaz – ismerte el Lupin. – Ha címet keres hozzá, javaslom önnek Az árnyék üzenetét.

– És a nagyvilági sikerei? – folytattam. – A hódításai? Az a sok titkos jótékony cselekedete? Azok a történetek, amelyekre gyakran célozgatott nekem, és amelyeket úgy nevezett, hogy A jegygyűrű, A settenkedő halál és a többi… Ezek a vallomások még váratnak magukra, kedves Lupin. Gyerünk, szánja rá magát…

Mindez még akkoriban történt, amikor Lupin már hírnevet szerzett ugyan, de a legnagyszerűbb csaták, Az odvas tű titka és A 813-as szám rejtélye rendkívüli kalandjai még előtte voltak. Akkor még nem gondolt arra, hogy megszerezze a francia királyok évszázados kincsét, vagy kirabolja Európát a császár orra előtt. Akkor még megelégedett szerényebb akciókkal és észszerűbb jövedelmekkel, napról napra cselekedett rosszat és jót is, mert természetéből adódóan műkedvelő volt: egyfajta Don Quijote, aki szeret szórakozni és elérzékenyülni is.

– Lupin, kérem! – folytattam, mivel ő továbbra is hallgatott.

Legnagyobb megdöbbenésemre így felelt:

– Vegyen elő egy ceruzát és egy lapot, barátom.

Azonnal engedelmeskedtem, boldogan, hogy végre diktálni fog nekem néhány oldalt, amelyek tele vannak ihlettel és képzelőerővel, és amelyekbe jómagam – terjengős magyarázataimmal és nehézkes történetmesélésemmel – sajnos kénytelen vagyok belerondítani.

– Megvan? – kérdezte.

– Megvagyok.

– Akkor írja: 11 – 27 – 19 – 9 – 12 – 21 – 9.

– Tessék?

– Írja, ha mondom.

A díványon ült, a nyitott ablak felé nézett, és keleti dohányból cigarettát sodort magának.

– Írja tovább: 22 – 9 – 18 – 36…

Szünetet tartott, majd folytatta:

– 19.

Majd rövid csend után:

– 17 – 36…

Megbolondult? Ahogy ránéztem, fokozatosan észrevettem, hogy már nem olyan közönyös a tekintete, mint néhány perccel azelőtt, hanem nagyon is figyel valamire – valamire, ami elbűvöli.

Folytatta a diktálást, szünetet tartva minden szám között:

– 1 – 38 – 31 – 10…

Az ablakból csak a kék ég egy darabkája látszott jobbra, valamint a szemben lévő, régi ház homlokzata, a szokásosan zárt zsalugáterekkel. Semmi különös nem tűnt fel, semmi új ahhoz képest, amit már évek óta láttam, amikor kinéztem…

– 20 – 9 – 19 – 27…

Ekkor hirtelen megértettem, legalábbis úgy véltem, hogy értem. Hogyan is fogadhatnánk el, hogy egy olyan, az irónia álarca mögött valójában józan gondolkodású ember, mint Lupin, ilyen gyerekes dolgokra fecsérli az idejét? Pedig kétség sem férhetett hozzá, mit számol: egy napsugár meg-megvillanó, játékos tükröződését a szemközti ház megfeketedett homlokzatán, a második emelet magasságában.

– 19 – 18… – folytatta.

A fénysugár néhány másodpercre eltűnt, majd rendszeres időközönként újra felvillant, aztán megint eltűnt.

Ösztönösen számolni kezdtem:

– 9 – mondtam ki hangosan.

– Rájött? Remek! – nevetett fel Lupin.

Az ablakhoz ment, és kihajolt, mintha meg akarná érteni a fénysugár útjának pontos jelentését. Aztán visszaheveredett a díványra.

– Most maga jön – mondta –, számoljon.

Engedelmeskedtem, mert már beláttam, hogy ez az ördögi elme pontosan tudja, mit akar. Egyébként pedig el kellett ismernem magamnak, hogy valóban különös ezeknek a fénysugaraknak a rendszeres megjelenése és eltűnése a szemközti homlokzaton, mintha egy fényszóró jelzései lettek volna.

Nyilván az utca egyik oldalsó házából jöttek, mivel a napsugarak ferdén érték az ablakomat. Mintha valaki hol kinyitott, hol becsukott volna egy ablaktáblát, vagy inkább egy kis tükör segítségével küldte volna vissza a fénysugarakat a szemközti házra.

– Egy gyerek szórakozik – jegyeztem meg egy idő után, mert kezdett bosszantani a rám bízott, ostoba elfoglaltság.

– Folytassa csak!

Számoltam, írtam a számokat egymás után, és a napfény továbbra is matematikai pontossággal táncolt velem szemben.

– Nos? – kérdezte Lupin egy hosszabb szünet után.

– Azt hiszem, vége van. Már jó néhány perce nincs semmi.

Vártunk egy kicsit, de miután nem érkezett újabb fénysugár, viccelődve így szóltam:

– Azt hiszem, csak vesztegettük az időnket. Néhány számjegy egy papíron, elég sovány zsákmány.

Lupin, nem mozdulva a díványról, így folytatta:

– Legyen kedves, barátom, minden számjegy helyére írja le azt a betűt, amely az ABC-ben azzal a sorszámmal szerepel, vagyis az 1 legyen az A, a 2 legyen a B, és így tovább.

– De hát ez ostobaság.

– Persze hogy az, de annyi ostobaságot csinálunk az életben. Eggyel több vagy kevesebb, mit számít.

Beletörődve a buta feladatba, lejegyeztem az első betűket: F–Ő–L–E–G… Döbbenten hagytam abba:

– Egy szó! – kiáltottam fel. – Kijött egy szó!

– Akkor folytassa, barátom.

Nekiláttam újra, és a következő betűk is szavakat alkottak, amelyeket értelmük szerint választottam szét egymástól. Legnagyobb meglepetésemre egy teljes mondat jelent meg a szemem előtt.

– Megvan? – kérdezte Lupin.

– Megvan! De vannak benne hibák.

– Ne törődjön vele, kérem, inkább olvassa fel lassan.

Felolvastam a hibákkal teli mondatot, amelyet most úgy adok vissza, ahogy le volt írva:

Főleg meneküljünk a vszély elől, kerüljük a támadásoka, csak a legagyobb óvatossággal szálljunk szembe z ellenséggel, és…

Felnevettem.

– Minden világos! Majd’ elvakít a fény! Na jó, Lupin, ismerje el, hogy ez a nagy bölcsesség, ami leginkább egy konyhalány fejéből pattanhatott ki, nem igazán visz minket előre.

Lupin továbbra is megvetően hallgatva felállt, és kezébe vette a papírt.

Később idéződött fel bennem, hogy ekkor véletlenül a faliórára néztem: öt óra tizennyolc percet mutatott.

Lupin továbbra is állva nézte a lapot, én pedig kedvemre szemlélhettem fiatal arcán azt a rendkívüli kifejezőerőt, amely még a legagyafúrtabb megfigyelőkön is kifog, és amely az ő erejét és védőbástyáját jelenti. Hiszen milyen jelek révén lehet kiigazodni egy olyan arcon, amely állandóan változik bármiféle smink segítsége nélkül, és amelynek minden egyes kifejezése véglegesnek tűnik? Léteznek ilyen jelek? Én egyet ismertem: azt a két, egymást keresztező, apró, mély ráncot a homlokán, amelyek akkor jelentek meg, amikor erősen gondolkodott. És most tisztán láttam ezt a jelet.

Letette a papírt, és ezt suttogta:

– Gyermeteg.

Fél hatot ütött az óra.

– Hogyan? Máris sikerült megfejtenie? Tizenkét perc alatt…

Tett néhány lépést a szobában, rágyújtott, majd így szólt hozzám:

– Kérem, szíveskedjen felhívni telefonon Repstein bárót, és mondja meg neki, hogy este tízkor ott leszek nála.

– Repstein bárót? A híres báróné férjét? – kérdeztem.

– Igen.

– Ez komoly?

– Véresen komoly.

Teljes zavarban, képtelen lévén ellentmondani neki, kinyitottam a telefonkönyvet, és felvettem a kagylót. De Lupin hirtelen erősen megragadta a karomat, és megállított.

– Nem, mégsem – mondta, továbbra is a papírlapra bámulva. – A dolog még sürgősebb, és nagyon különös, ami zavar engem. Mi a csudáért maradt befejezetlen a mondat? Mi a csudáért…

Sietve kézbe vette a botját és a kalapját.

– Induljunk. Ha nem tévedek, ez az ügy azonnali megoldást igényel, márpedig nem hiszem, hogy tévednék.

– Tud valamit?

– Mindeddig semmit az égvilágon.

A lépcsőházban belém karolt.

– Azt tudom, amit mindenki – mondta. – Repstein báró bankár és sportember, akinek az Etna nevű lova idén megnyerte az Epsomy Derbyt és a Longchamp-i Nagydíjat. Nos, a bárót két héttel ezelőtt elhagyta a felesége, akit szőke hajkoronája, elegáns öltözéke és fényűző életmódja tett híressé, és magával vitt hárommilliót, amit a férjétől lopott el, valamint egy gyémántokból, gyöngyökből és ékszerekből álló kollekciót, amelyet korábban Berny hercegnő adott át neki megvételre. A bárónét két hete üldözik Franciaországon és Európán keresztül, ami nem nehéz, tekintve, hogy mindenütt, ahol jár, szórja a pénzt és a kincseket. Minden percben úgy hiszik, mindjárt elfogják. Épp tegnapelőtt, Belgiumban, a mi nemzeti nyomozónk, a fáradhatatlan Ganimard egy luxusszállóban elfogott egy hölgyet, aki ellen egyre gyűltek a megcáfolhatatlan bizonyítékok. Végül kiderült, hogy egy középszerű színésznőcske volt az, Nelly Darbel. A bárónénak pedig nyoma veszett. Repstein báró százezer frankot ajánlott fel annak, aki megtalálja a feleségét. A pénz egy közjegyzőnél van letétben. Mellesleg, hogy kártalanítsa Berny hercegnőt, eladta az istállóját a lovakkal, Haussmann körúti palotáját, és a kastélyát Roquencourt-ban.

– És az ebből befolyt összeg azonnal kifizetésre kerül. Az újságok szerint Berny hercegnő holnap átveheti a pénzt. De még mindig nem értem, mi az összefüggés az ön által kiválóan összefoglalt történet és a rejtélyes mondat között…

Lupin válaszra sem méltatott.

Folytattuk az utat az utcában, ahol laktam. Nagyjából százötven-kétszáz méter után Lupin lelépett a járdáról, és szemügyre vett egy réginek tűnő épületet, amelyben valószínűleg bérlők laktak.

– Számításaim szerint – mondta – innen jöttek a jelzések, ebből a még mindig nyitott ablakból.

– A harmadikon?

– Igen.

Bekopogott a házmesternőhöz, és megkérdezte:

– Mondja csak, az egyik bérlője nem áll véletlenül kapcsolatban Repstein báróval?

– Dehogynem! – kiáltott fel a jóasszony –, nálunk lakik a derék Lavernoux úr, a báró titkára és intendánsa. Én takarítok nála.

– Meglátogathatnánk?

– Meglátogatni? Szegény Lavernoux úr nagyon beteg…

– Beteg?

– Két hete, amióta a báróné elment. Másnap lázasan jött haza, és ágyba feküdt.

– De fel szokott kelni?

– Hát, azt nem tudom.

– Hogyhogy nem tudja?

– Mert az orvosa megtiltotta, hogy bemenjünk hozzá. Elvette tőlem a kulcsot.

– Ki vette el?

– Az orvos. Ő maga ápolja, kétszer-háromszor jön el naponta. Még húsz perce sincs, hogy elment. Egy szemüveges, ősz szakállú öregember… De hová megy, uram?

– Fölmegyek, kísérjen oda – szólt vissza Lupin már a lépcsőről. – Harmadik emelet, balra, ugye?

– De megtiltották – nyögdécselt a jóasszony, miközben utánacsoszogott. – Nincs is kulcsom, hisz az orvos…

Egymás mögött felgyalogoltunk a harmadikra. Az ajtó előtt Lupin elővett a zsebéből egy szerszámot, és a házmesternő heves tiltakozása ellenére bedugta a zárba. Az ajtó szinte azonnal kinyílt. Beléptünk.

Egy sötét helyiség végéből fény szivárgott ki egy félig nyitott ajtón át. Lupin odasietett, de már a küszöbön felkiáltott:

– Késő! A fenébe!

A házmesternő erejét vesztve összerogyott.

Miután jómagam is beléptem a szobába, egy félmeztelen embert láttam a földön heverni, felhúzott térddel, kicsavarodott karokkal. Sápadt, lesoványodott arcán alig volt hús, a szeme rémületet tükrözött, a szája pedig ijesztő grimaszba torzult.

– Meghalt – állapította meg Lupin egy gyors vizsgálat után.

– De hogyan? – kiáltottam. – Hisz nyoma sincs vérnek!

– De van – felelte Lupin, és a mellkasra mutatott, amelyen a nyitott ing alatt néhány apró vércsepp látszott. – Valószínűleg az egyik kézzel a torkát szorították, míg a másikkal a szívébe szúrtak. A szúrás alig látszik, mintha egy hosszú injekciós tű nyoma volna.

Körülnézett a földön, a holttest körül. Semmi figyelemre méltó nem volt ott, leszámítva egy kis zsebtükröt, amellyel Lavernoux úr a napsugarakat táncoltatta a levegőben.

Ám hirtelen megragadta a lamentáló és segítségért kiáltozó házmesternő karját, és megrázta:

– Hallgasson! Mindjárt hívhat segítséget, de előbb figyeljen rám, és válaszoljon. Nagyon fontos dologról van szó. Lavernoux úrnak volt egy barátja ebben az utcában, ugye? Egy közeli barátja jobbra, ezen az oldalon?

– Igen.

– Akivel minden este a kávéházban találkozott, és színes magazinokat cseréltek egymással?

– Igen.

– A neve?

– Dulâtre.

– A címe?

– A 92-es szám az utcában.

– Még valami: ez a szürke szakállas, szemüveges öreg orvos régóta járt ide?

– Nem. Nem is ismertem. Aznap este jött először, amikor Lavernoux úr beteg lett.

Lupin szó nélkül magával húzott, lefelé a lépcsőn, majd ki a kapun. Az utcán elindultunk jobbra, így a házam előtt is elhaladtunk. Négy számmal arrébb megálltunk a 92. előtt. A kis, alacsony ház földszintjén borkereskedés volt, a borász épp kinn állt az ajtóban, és dohányzott. Lupin megkérdezte, otthon van-e Dulâtre úr.

– Dulâtre úr elment – felelte a kereskedő –, talán úgy fél órája. Idegesnek látszott, és autóba szállt, pedig ez nem volt szokása.

– És nem tudja…

– Hogy hová ment? Hát, nem árulok el titkot, mert hangosan kiáltotta a sofőrnek a címet: „A rendőrkapitányságra!”

Lupin maga is le akart inteni egy bérkocsit, de aztán meggondolta magát.

– Minek, már úgyis túl nagy az előnye – mormolta.

Még megkérdezte, Dulâtre úr távozása után nem járt-e ott valaki.

– De igen, egy szakállas, szemüveges öregúr. Fölment Dulâtre úrhoz, becsöngetett, aztán távozott.

– Köszönöm, uram – köszönt el Lupin, levéve a kalapját.

Lassan, gondterhelt arccal sétált tovább, nem szólt hozzám. Kétségtelenül nehéz problémával küszködött, és úgy tűnt, egyelőre nem lát tisztán, csak tapogatózik a sötétben, amerre az ösztönei vezetik.

Ő maga is elismerte:

– Az ilyen ügyekben inkább az ösztönökre, és nem logikus gondolkodásra van szükség, és én mondom magának, erre az esetre érdemes időt szánni…

Megérkeztünk a nagykörútra. Lupin bement egy olvasóterembe, és hosszan tanulmányozta az elmúlt két hétben megjelent újságokat. Időnként suttogva megjegyezte:

– Igen… igen. Persze ez csak hipotézis, de mindent megmagyaráz… Jobban mondva egy olyan hipotézis, amely választ ad minden kérdésre, már majdnem az igazság.

Leszállt az este, beültünk egy kis étterembe vacsorázni. Lupin egyre jobban felélénkült. Határozottabbak lettek a mozdulatai, visszatért belé az élet, a jókedvvel együtt. Miután elindultunk az étteremből, és végigmentünk az Haussmann körúton Repstein báró háza felé, már ismét a nagy Lupin haladt mellettem, aki eldöntötte, hogy cselekedni fog, és megnyeri a csatát.

Nem sokkal a Courcelles utca előtt lelassítottunk. Repstein báró balra lakott, a Courcelles és a Faubourg Saint-Honoré között egy háromemeletes palotában; láttuk a homlokzatot díszítő oszlopokat és kariatidákat.

– Állj! – mondta hirtelen Lupin.

– Mi az?

– Még egy bizonyíték, ami megerősíti a feltételezésemet.

– Milyen bizonyíték? Én nem látok semmit.

– Én látom. Ez elég is.

Felhajtotta kabátja gallérját, szemébe húzta puhakalapja karimáját, és így szólt:

– A mindenit! Kemény menet lesz. Menjen, barátom, térjen nyugovóra. Ha élve megúszom, holnap elmesélem az expedíciómat.

– Tessék?

– Bizony, sokat kockáztatok. Először is letartóztathatnak, de ez még semmi. Meg is halhatok. Csakhogy…

Erősen megragadta a vállamat.

– Van egy harmadik dolog is, amit kockázatok: kétmilliót a zsebembe. És ha megkapom a kétmillió első részletét, akkor majd meglátjuk, mi mindenre leszek képes. Jó éjszakát, barátom, és ha nem lát viszont: „Barátaim, ha meghalok // fűzfa hajoljon a síromra. // Oly édesen-kedvesen ragyog // könnyező, halványszürke lombja…”{1} – szavalta.

Ahogy kérte, távoztam.

Három perccel később – a továbbiakról Lupin másnapi elbeszéléséből értesültem – Lupin becsöngetett a Repstein-palota kapuján.

– A báró úr itthon van?

– Igen – felelte az inas, miután jól megnézte magának az ismeretlen látogatót –, de ilyenkor nem fogad vendégeket.

– A báró úr tud róla, hogy az intendánsát meggyilkolták?

– Igen.

– Akkor, kérem, mondja meg neki, hogy a gyilkosság ügyében jöttem, és egy perc vesztegetni való időnk sincs.

– Kísérje fel, Antoine! – kiáltott le valaki az emeletről.

Az inas az ellentmondást nem tűrő utasítás hallatán felkísérte Lupint az elsőre. Az egyik ajtó nyitva volt, és az a férfi állt a küszöbön, akinek az arcát Lupin már ismerte az újságokból: Repstein báró, a hírhedt báróné férje és az év leghíresebb lovaként ismert Etna tulajdonosa.

Magas volt és széles vállú, borotvált arcán barátságos kifejezés ült, mintha mosolyogna, bár a szemében szomorúság csillogott. Elegáns szabású öltönyt viselt barna bársonymellénnyel, a nyakkendőjére tűzött gyöngy pedig Lupin becslése szerint egy vagyont érhetett.

Bevezette vendégét a dolgozószobájába: a tágas, háromablakos helyiség berendezése könyvszekrényekből, zöld irattartó állványokból, egy amerikai stílusú íróasztalból és egy széfből állt.

– Tud valamit? – kérdezte a báró látható izgatottsággal.

– Igen, báró úr.

– Szegény Lavernoux meggyilkolásával kapcsolatban?

– Igen, báró úr, és a bárónéval kapcsolatban is.

– Lehetséges ez? Mondja gyorsan, kérem!

Előhúzott egy széket, Lupin leült, és nekikezdett:

– Báró úr, súlyos a helyzet. Gyors leszek.

– Mondja már, mondja!

– Nos, báró úr, a lényeg: Lavernoux, akit az orvosa két hete gyakorlatilag bezárva tart a szobájában, a mai napon … hogy is mondjam… bizonyos jelek segítségével táviratot küldött, amelyet részben sikerült lejegyeznem, így kezdtem dolgozni ezen az ügyön. De sajnos a jelzések küldése közben rátörtek, és meggyilkolták.

– De hát kicsoda?

– Az orvosa.

– Mi a neve?

– Nem tudom. De Lavernoux úr egyik barátja, pontosabban az, akinek a jelzéseket küldte, egy bizonyos Dulâtre, biztosan ismeri a teljes üzenetet és annak jelentését, mivel, meg sem várva a végét, bérkocsiba ugrott, és a rendőrkapitányságra vitette magát.

– De hát miért? És mi lett az eredmény?

– Az eredmény, báró úr, az, hogy a háza körül van véve. Tizenkét rendőr sétál az ablakai alatt. Amint fölkel a nap, a törvény nevében behatolnak, és letartóztatják a bűnöst.

– Lavernoux gyilkosa itt rejtőzik, a házamban? Talán az egyik inasom? De hisz azt mondta, orvos!

– El kell mondanom, báró úr, hogy amikor Dulâtre úr át akarta adni a rendőrségnek barátja, Lavernoux üzenetét, nem tudta, hogy meg fogják gyilkolni. Dulâtre úr intézkedésének más célja volt.

– Micsoda?

– A báróné asszony eltűnésének titka, amelyet Lavernoux üzenetéből megtudott.

– Nocsak! Végre! Megtalálták a bárónét! Hol van? És a pénz, amit ellopott?

Repstein báró elképesztő izgalomba jött.

– Mondja végig, uram! – pattant fel a helyéről. – Nem tudok tovább várni!

Lupin lassan, bizonytalan hangon folytatta:

– Nos, a helyzet az, hogy nem olyan egyszerű végigmondanom, mivel nagyon is ellentétes nézőpontból indulunk ki.

– Nem értem.

– Pedig meg kell hogy értse, báró úr. Ha jól tudom – legalábbis az újságok ezt írják –, Repstein báróné ismeri az ön összes üzleti titkát, és nemcsak ezt a széfet tudja kinyitni, hanem a Crédit Lyonnais Bankban lévőt is, amely az ön összes részvényét tartalmazza.

– Igen.

– Tehát, két héttel ezelőtt este, amikor ön a klubban tartózkodott, Repstein báróné, aki az ön háta mögött eladta a részvényeket, távozott innen egy útitáskával, amelyben az ön pénze volt, és Berny hercegnő összes ékszere, ugye?

– Igen.

– És azóta sem látták a bárónét?

– Nem.

– Nos, nagyon is megvan az oka annak, hogy nem látták.

– Mégpedig?

– Repstein bárónét meggyilkolták.

– Meggyilkolták? Maga megbolondult!

– Valószínűleg még aznap este.

– Még egyszer mondom, maga megbolondult! Hogyan ölhették volna meg a bárónét, ha egyszer szinte minden lépését követik?

– Egy másik nőt követnek.

– Milyen nőt?

– A gyilkos cinkosát.

– És ki lenne a gyilkos?

– Ugyanaz, aki, tudva, hogy Lavernoux milyen szerepet játszik az ön házában, és rájött az igazságra, két hete fogva tartotta, hallgatásra kötelezte, fenyegette, terrorizálta, és amikor észrevette, hogy Lavernoux üzenetet küld a barátjának, hidegvérrel a szívébe szúrt egy tűt.

– Az orvos?

– Igen.

– De ki ez az orvos? Ki ez a gonosz szellem, ez az ördögi személy, aki feltűnik és eltűnik, aki a sötétben gyilkol, és senki nem gyanakszik rá?

– Nem találja ki?

– Nem.

– És tudni akarja?

– Persze hogy tudni akarom! Beszéljen! Mondja meg végre! Tudja, hol rejtőzik?

– Igen.

– Ebben a házban?

– Igen.

– Őt keresi a rendőrség?

– Igen.

– Ki az?

– Maga!

– Én?

Még tíz perc sem telt el azóta, hogy Lupin belépett a báró házába, és a párbaj már el is kezdődött. Lupin pontosan célzott, már az első lövése könyörtelenül betalált.

– Bizony maga! Álszakállt ragasztott, szemüveget tett az orrára, és kétrét görnyedt, mint egy öregember. Maga volt az, Repstein báró, mégpedig azon egyszerű oknál fogva, amit senki sem gyanított, hogy ha nem maga főzte ki ezt az egészet, akkor az ügy megmagyarázhatatlan. Míg ha maga a bűnös, maga ölte meg a bárónét, hogy megszabaduljon tőle, és egy másik nővel élje fel a milliókat, maga ölte meg az intendánsát, Lavernoux-t, hogy eltüntessen egy veszélyes tanút – nos, akkor máris mindenre van magyarázat.

A báró, aki a társalgás elején beszélgetőtársa felé hajolva mohón itta a szavait, most fölegyenesedett, és úgy nézett Lupinre, mint aki egy őrülttel áll szemben. Amikor Lupin elhallgatott, a báró két-három lépést hátrált, szóra nyitotta a száját, de végül meggondolta magát, odalépett a kandallóhoz, és csöngetett.

Lupin mozdulatlanul állva, mosolyogva várakozott.

Az inas belépett.

– Lefekhet, Antoine, majd én lekísérem az urat – mondta neki a báró.

– Leoltsam a lámpákat, uram?

– Az előszobában hagyja égve.

Miután Antoine távozott, a báró kivett egy revolvert az íróasztala fiókjából, zsebre tette, majd nyugodt hangon közölte:

– Remélem, uram, megbocsát ezért a kis óvintézkedésért. Kénytelen vagyok ehhez folyamodni, arra a valószínűtlen esetre, ha ön bolond lenne. Bár nem az. Valamilyen, számomra érthetetlen céllal jött ide, és olyan elképesztő vádakat vágott a fejemhez, hogy nagyon kíváncsi vagyok, miért tette. Én már annyi csalódást és szenvedést éltem át, hogy egy ilyen vád nem tud igazán felháborítani. Kérem, folytassa.

A hangja megbicsaklott, és szomorú szemében mintha könnyek csillogtak volna.

Lupin megborzongott. Tévedett volna? A feltevése, amelyet az ösztönei súgtak, és amely apró-cseprő tények bizonytalan talapzatára épült, talán helytelen volt? Ugyanakkor fölfigyelt valamire a mellény kivágásán át: a báró nyakkendőtűjére, amely szokatlanul hosszú volt. Ráadásul a háromszögletű aranyfoglalat egy apró tőrre hasonlított, egy finom, érzékeny pengére, amely hozzáértő kezében veszedelmes lehet.

Lupin most már biztos volt benne, hogy a csodálatos gyönggyel díszített tű volt a fegyver, amely átszúrta szerencsétlen Lavernoux szívét.

– Maga aztán ritka okos ember, báró úr – suttogta.

A másik, továbbra is komor tekintettel, hallgatott, mint aki nem érti a helyzetet, és várja az elvárható magyarázatot. Ez a szenvtelenség pedig igencsak bosszantotta Arsène Lupint. Meggyőződése azonban olyan mély volt, és már úgyis akkora kockázatot vállalt, hogy megismételte:

– Bizony, ritka okos ember, mivel egyértelmű, hogy a báróné az ön utasítására adta el a részvényeket, mint ahogy a hercegnő ékszereit is azért kérte el, hogy megvásárolja őket. És az is egyértelmű, hogy aki távozott az ön házából egy útitáskával, nem a felesége volt, hanem a cinkosa, a barátnője, aki a bárónénak kiadva magát, szándékosan hagyta, hogy a mi derék Ganimard-unk egész Európán át a nyomában loholjon. Nagyszerű machináció, nem mondom. Hiszen mit kockáztat az az asszony, ha egyszer a bárónét keresik? Nem is kereshetnek mást, hiszen ön százezer frankot ajánlott fel annak, aki megtalálja a feleségét. A jegyzőnél letétbe helyezett százezer frank, micsoda zseniális ötlet! Elkápráztatta a rendőrséget. Még a legélesebb tekinteteket is elhomályosította. Egy férfi, aki százezer frankot tesz le a jegyzőnél, csakis igazat mondhat. És mindenki a báróné nyomába ered! Maga pedig szép csöndben intézi az ügyeit, jó áron eladja a versenyistállóját, a házait, és készül a szökésre. Istenem, de vicces!

A báró meg sem rezzent. Közelebb lépett Lupinhez, és változatlan nyugalommal kérdezte:

– Ki maga?

– Miért fontos ez most? – nevetett fel Lupin. – Mondjuk azt, hogy a sors követe vagyok, és azért bukkantam fel a sötétből, hogy lesújtsak önre.

Erősen megragadta a báró vállát, és lassan, tagoltan folytatta:

– Vagy hogy megmentselek! Figyelj rám! – váltott hirtelen tegezésre. – A báróné hárommilliója, a hercegnő ékszerei, az istállód és az ingatlanaid ára mind itt van a zsebedben vagy a széfedben. Felkészültél a szökésre. Nézd csak, a függöny mögött látszik a bőrkoffered. A papírjaid rendben vannak. Ma éjjel készülsz olajra lépni. Ma éjjel, kiváló álöltözetben, felismerhetetlenül, minden óvintézkedést megtéve készülsz csatlakozni a szeretődhöz, akiért öltél: Nelly Darbelhez, akit Ganimard letartóztatott Belgiumban. Csakhogy hirtelen felmerült egy akadály: Lavernoux üzeneteinek jóvoltából a rendőrség, pontosabban tizenkét zsaru itt cirkál a házad körül. Lebuktál! Én viszont megmentelek. Csak egy telefonomba kerül, és hajnali háromkor húsz barátom kiiktatja az akadályt, eltünteti a tizenkét fakabátot, és minden csinnadratta nélkül lelépnek. A feltételem szinte semmi, számodra nevetséges: osztozunk a milliókon és az ékszereken. Áll az alku?

Mindezt egészen közel hajolva a báróhoz, megdönthetetlen logikával adta elő.

– Kezdem érteni, maga zsarol engem – suttogta a báró.

– Zsarollak, vagy sem, hívd, ahogy tetszik, barátom, de muszáj az akaratom szerint cselekedned. És ne hidd, hogy az utolsó percben meghátrálok. Ne gondold azt: „Ezt az embert a rendőrségtől való félelme majd elbizonytalanítja. Lehet, hogy sokat kockáztatok, ha elutasítom, de őrá is bilincs, börtöncella és hasonlók várnak, hisz mindketten csapdába esett vadállatok vagyunk.” Tévedés. Én mindig megúszom. Csak te vagy veszélyben. A teljes zsákmány, vagy az élet. Osztozunk, mert ha nem… vár a vesztőhely. Érthető vagyok?

A báró hirtelen mozdulattal előkapta a revolverét, és lőtt.

Ám Lupin számított erre, látva, ahogy a báró fokozatosan elveszíti a nyugalmát, és az arckifejezése egyre vadabb, szinte állatias lett az elfojtott dühtől.

A báró két lövést adott le. Lupin először elhajolt a golyó elől, aztán térdre esve elkapta a báró lábát, és feldöntötte, ő azonban erőnek erejével kiszabadította magát. Egymásnak estek, a küzdelem vad volt, alattomos és kegyetlen.

Lupin hirtelen szúró fájdalmat érzett a mellkasában.

– Rohadék! Mint Lavernoux-val! A tű!

Kétségbeesett erővel lefogta a bárót, és a mindenható győztes mozdulatával megragadta a torkát.

– Ostoba! Ha nem leplezted volna le magad, még képes lettem volna feladni a játszmát. Hisz olyan becsületes képed van. De micsoda izmok, te jó ég! Egy pillanatig azt hittem… De most megvagy! Gyerünk, barátom, add ide a tűt, és mosolyogj… Á, de hisz grimaszolsz… Talán túl erősen szorítalak? Csak nem ájulsz el? Legyél jó fiú… csak egy pici zsinór a csuklódra… Megengeded? Istenem, milyen tökéletes köztünk az összhang! Megható. Tudod, a lelkem mélyén kedvellek… Most pedig, öcsém, figyelem! És ezer bocsánat!

Azzal félig fölegyenesedett, és teljes erőből gyomron vágta a bárót. A másik felüvöltött, aztán eszméletét vesztve összecsuklott.

– Nos, barátom, ez az, amikor valakiből hiányzik a logika – mondta Lupin. – Felajánlottam neked a vagyonod felét. De most már egy garast se kapsz, ha én egyáltalán kapok valamit. Mert ez a lényeg. Vajon hová rejtette a pénzét a gazfickó? A széfbe? A teremtésit, nem lesz könnyű… de szerencsére előttem az éjszaka.

Kutatni kezdett a báró zsebeiben, kivett egy kulcscsomót, és miután megbizonyosodott róla, hogy sem az ékszerek, sem az értékpapírok nincsenek a függöny mögött lévő kofferben, odalépett a széfhez.

Ám hirtelen megtorpant, mert zajt hallott. A szolgák? Lehetetlen. Ők a harmadikon laktak. Hallgatózott. A zaj lentről jött. Ekkor megértette: a rendőrök nyilván meghallották a lövéseket, és most dörömbölnek a kapun.

– A mindenit, jól nézek ki. Itt vannak ezek az urak… és pont akkor, amikor begyűjteném fáradságos munkám gyümölcsét. Gyerünk, Lupin, nyugalom, nyugalom! Mi is a teendő? Húsz másodperc alatt kinyitni egy széfet, amelynek nem ismered a nyitját. És egy ilyen csekélység miatt elveszíted a fejed? Hát, csak meg kell fejtened a kódot, és kész. Hány betűből áll egy kód? Négyből?

Folytatta a töprengést, miközben félhangosan beszélt, és hallgatta a kinti jövés-menést. Kétszer ráfordította a kulcsot az előszobára, aztán visszatért a széfhez.

– Négy szám… négy betű… négy betű… Ki az ördög tudna segíteni nekem? Csak egy apró jelzéssel… Hogy ki? Hát Lavernoux, teringettét! A jó Lavernoux, aki az élete árán is nekiállt fényjeleket küldeni… Istenem, de ostoba vagyok! A mindenit! Meghatódtam. Lupin, most elszámolsz tízig, és lenyugtatod a szíved. Különben rossz munkát végzel.

Miután elszámolt tízig, immár teljesen megnyugodva térdelt le a széf elé. Fokozott figyelemmel forgatni kezdte a négy gombot. Aztán a kulcscsomóra bámult, kiválasztott egyet, majd egy másikat, de egyik sem illett a zárba.

– A három a nyerő szám – mondta magának, kipróbálva egy harmadik kulcsot. – Győzelem! Működik! Szezám, tárulj!

A zár elfordult, a széf ajtaja megmozdult. Lupin maga felé húzta.

– Ide a milliókat! Ha megbocsát, Repstein báró…

Ám ekkor ijedtében csuklott egyet, és hátrahőkölt. A lábából kiszaladt az erő. A kulcsok gyászos csörömpölést hallattak remegő kezében. Húsz-harminc másodpercig, a lenti ricsaj és az egész házat felverő, ismétlődő csengetések ellenére csak meredt szemmel bámult a gyalázatos látványra: egy félmeztelen, kettőbe hajtott női testre, amelyet úgy gyűrtek be a széfbe, akár egy túl nagy csomagot. Nézte a lógó, szőke hajat… és azt a rengeteg vért…

– A báróné! – dadogta. – A báróné! A szörnyeteg!

Kijózanodva kábultságából felpattant, és arcon köpte, majd sarkával megrugdosta a gyilkost.

– Nesze, te nyomorult… te féreg! Hamarosan porba hullik a fejed!

Mindeközben a fölötte lévő emeletekről kiáltások feleltek a rendőrök hívására. Lupin hallotta, ahogy gyors léptek kopognak lefelé a lépcsőn. Ideje volt, hogy távozzon.

Ez nem okozhatott gondot. Repstein báró annyira higgadt maradt a beszélgetésük közben, hogy Lupin biztos volt benne, létezik egy másik kijárat. Miért ment volna bele simán a küzdelembe, ha nem lett volna biztos benne, hogy meg tud szökni a rendőrség elől?

Lupin átment a szomszéd szobába, amely a kertre nézett. Abban a percben, amikor a rendőrök behatoltak a házba, átlépett az erkély korlátján, és leereszkedett az esőcsatornán. Körbejárta a házat. Szemben vele egy facsemetékkel szegélyezett fal húzódott. Besurrant a facsemeték és a fal közé, és talált egy kis ajtót, amelyet ki tudott nyitni az egyik kulccsal. Innen már csak egy udvaron kellett keresztülhaladnia, majd egy melléképület üres szobáin, és néhány pillanat múlva már kint is volt a Faubourg-Saint-Honoré utcán. Természetesen – és ebben biztos volt – a rendőrség nem ismerte ezt a titkos kijáratot.

– Nos, mit szól ehhez a Repstein báróhoz? – kérdezte tőlem Lupin, miután részletesen elmesélte a tragikus éjszaka történetét. – Micsoda szemétláda! És mennyire nem szabad bízni a látszatban! Esküszöm magának, a fickó teljesen becsületesnek nézett ki!

– És a milliók? A hercegnő ékszerei?

– A széfben voltak. Tisztán emlékszem, hogy láttam a csomagot.

– Na és?

– Még mindig ott vannak.

– Az nem lehet!

– Pedig így van. Mondhatnám, hogy megijedtem a rendőröktől, vagy hivatkozhatnék arra, hogy hirtelen elgyengültem. De a valóság sokkal prózaibb. Nagyon büdös volt!

– Hogyan?

– Bizony, barátom, az a szag, ami a széfből… abból a koporsóból áradt… Nem, képtelen voltam… Elszédültem… Ha még egy kicsit várok, lehet, hogy rosszul lettem volna. Ostobaság, ugye? Nézze, mit hoztam haza az expedícióból: a nyakkendőtűt. A gyöngy legalább ötvenezer frankot ér… de azért bevallom, átkozottul dühös vagyok. Micsoda balszerencse!

– Még egy kérdés – folytattam. – A széf kódja?

– Mi van vele?

– Hogyan találta ki?

– Nagyon egyszerűen. Azon csodálkozom, hogy korábban nem jutott eszembe. Ugyanis benne volt szegény Lavernoux üzeneteiben. Nézzük csak meg közelebbről, barátom, azokat a helyesírási hibákat…

– A helyesírási hibákat?

– Hiszen szándékosak voltak! Vajon elképzelhető, hogy a báró titkára és intendánsa hibákat vétsen? Hogy veszély helyett vszélyt írjon, a támadásokat végéről elhagyja a t-t, a legnagyobb-ból kihagyja az n-t, és az helyett z-t írjon…? Ez azonnal szöget ütött a fejembe. Összeszedtem a hiányzó betűket, és lám, mi jött ki: ETNA, a híres ló neve.

– És ez az egy szó elég is volt?

– De még mennyire! Először is eszembe juttatta a Repstein-ügyet, amelyről minden újság hírt adott, aztán pedig megszületett bennem a feltevés, hogy ez lehet a széf nyitja, mivel Lavernoux ismerte a széf szörnyű tartalmát, másrészt elárulta a báró bűnösségét. És így jutottam arra a feltételezésre is, hogy Lavernoux-nak volt egy barátja az utcában, akivel ugyanabba a kávéházba jártak, és azzal