Date: 2026-09-25
Publisher: General Press Kiadó

Aro Sáinz de la Maza

GAUDÍ HÓHÉRA

A mű eredeti címe

El Verdugo de Gaudí

This book was originally published under the title El asesino de La Pedrera.

©Aro Sáinz de la Maza, 2012

© Editorial Planeta, S. A. 2020

Hungarian translation © Miklós Laura

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

MIKLÓS LAURA

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978-615-104-197-0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

Beatriznek, hát persze

Gyönyör ejt teherbe, de a fájdalom szül.

William Blake: A pokol közmondásai

(Babits Mihály fordítása)

PROLÓGUS

Barcelona, 1990. június 10.

A fiatalember a sírkőre rogyott. Remegett. Miután kijött az intézetből, úgy érezte, mintha megsemmisült volna. Kedvetlen volt, elveszettnek érezte magát. Mint egy üres kagylóhéj. Újra és újra lejátszódtak a fejében a rémálmok, hallotta a hangokat, ismét átélte a parancsokat. Éppúgy, mint amikor két nappal ezelőtt a lába öntudatlanul a temetőbe vitte. Össze volt zavarodva. Nem tudta, mit csinált ott azóta, abban a szűkös térben. Jobbról-balról falmélyedések ölelték körbe, egymás hegyén-hátán, mindegyiken egy-egy családtag neve állt. A születés és a halál dátumát a kőbe vésték. Utasításokra, magyarázatra volt szüksége. Ám az egyetlen ember, aki ezekkel szolgálhatott volna, nem kísérte el, ott maradt, és nélküle az életéből kihunyt a tűz. Hiányzott neki az ereje. Sürgősen szüksége volt az útmutatására.

És a bocsánatára.

Lassan beleolvadt a sötétségbe, mígnem térdre rogyott. A fejében apránként összeállt egy gondolat. A zseni nyomát fogja követni. Alkot valamit, amivel dicsőítheti. Valami magasztosat, amivel kivívhatná az elismerését. A megvilágosodás békével és nyugalommal töltötte el. Ma volt az első évforduló, de ez a nap jelentette egyben az útja kezdetét is. Az új útjáét. Most csak törött, haszontalan darabokat kell keresnie. Tudni fogja, hogyan hasznosítsa majd őket. De előtte meg kell szabadítania az angyalát a szörnyetegtől, azért, hogy újra a kegyeibe kerüljön. Sóvárogva várta a parancsot és azt, hogy belevághasson. Csak így tűnhet el a gyengeség. És éledhet fel a tűz.

Eltökélten állt fel.

– Senki sem állíthat meg. Senki – szólalt meg rekedtes hangon.

Maga mögött hagyta a szűkös helyet. Az éjszaka tárt karokkal fogadta magába.

Máris érezte, ahogy lángra kap benne a belső tűz. A láva.

1

És leugrott.

A teste a levegőben nem rajzolt lenyűgöző ívet. Nem is zuhant szép eleganciával. Mint egy batyu, egyszerűen a mélybe vetette magát. Ernyedten, kézzel-lábbal kapálózott, mint egy rongybaba, miközben szédületes sebességgel közelített a mélység hegyes sziklái felé. A felbőszült tenger dühösen vágta hullámait a sziklafalhoz. Milo Malartnak az a benyomása támadt, hogy nem ölelte a keblére, hanem közömbösen fogadta, mint egy újabb szemétszállítmány érkezését. Ahogy a többieket, úgy a tengert sem érdekelte az ugrása.

Egy másodperc, kettő, és a feje szétloccsant a becsapódástól, vérrel fröcskölte be a sziklák nedves felszínét. Egy pillanattal később egy hatalmas hullám lesöpörte a helyszínt, majd tisztán hagyta ott. Az illékony vér. Egy semmirekellő vére.

– A rohadt életbe! – dünnyögte, ahogy kinyitotta a szemét.

Néhány lépéssel hátrébb állt.

Megszólalt a telefonja. Egész nap csörgött.

A szakadékhoz közel a kék szépségét vizsgálta, ahogy a fehér koszorúk között visszahúzódott, a hipnotizáló erejét. A látványosság mindig, gyerekkora óta, amikor csak ezen a helyen állt, megmagyarázhatatlan energiával töltötte el. Erővel. Tisztánlátással. Mégis, ma, amikor felmászott a Punta Gran legmagasabb pontjára, ahol az északi szél a legkegyetlenebb lökésekkel fújt egész Alt Empordàban, a rituálé nem tette meg a hatását.

A mobiltelefon abbahagyta a csörgést. Újra becsukta a szemét.

Marc helyébe kellett képzelnie magát, úgy gondolkodnia és éreznie, mint ő. Mindegy volt, ehhez milyen módszert választ: szakadékba ugrás, egy lövés a szájba… a végeredmény ugyanaz volt. Vége a játszmának. Game over. Miért tette? Fogta a HK-t, a fegyvert, amit a Gyilkossági Csoport felügyelőjeként ő használt, és golyót eresztett a fejébe. Miért? Újra és újra hajtogatta magában a kérdést. Miért dönt úgy egy tizenöt éves kamasz, hogy pontot tesz az élete végére? Valóban arra a következtetésre jutott, hogy minden véget ért, hogy nem éri meg folytatni? Az egész átkozott ostobaság volt.

Egy széllökés megingatta. Szemrebbenés nélkül felegyenesedett. Az sem érdekelte volna, ha a kőszirtekre zuhan. Neked van rá okod, de gyáva vagy. Mélyet sóhajtott. Erőt vett magán, hogy ismét a helyébe képzelje magát.

Irene és Milo lakásán vagyok, a nappaliban. Ők a hálószobában vitatkoznak. Elveszem a fegyverét. Gondatlanul a bejárati ajtó melletti komódon hagyta. A fegyverrel a kezemben az ablakhoz lépek. Homályosan látok, és az üvegen túl csak árnyakat észlelek. Az adrenalintól. Érzem, hogy felgyorsul a légzésem, vele együtt a pulzusom is. Magamra szegezem a fegyvert, remeg a kezem. Tudom, mire készülök, és remegek. Egy személyben vagyok hóhér és áldozat. Végre vagyok valami. De ez nem elég. Nincs remény a számomra. Mire várjak? Hallom a szívdobbanásomat. Ez az utolsó hang, a játszma végét jelzi.

Újra megszólalt a telefon.

A számba teszem a pisztolycsövet, majd meghúzom a ravaszt. A robbanás tompa. Kész. A fegyver kihullik a kezemből, és a testem előtt a földre zuhan. A fejem hátracsapódik az erőhatástól, én pedig összeomlok, élettelenül, mint egy zsinórjairól levágott marionettbábu. Hanyatt zuhanok a padlóra. A falakon mindenütt vér. Vér a plafonon és a bútorokon. Vér a földön, a koponyám felső részéből bugyogva feltörő áramlat tócsát formál.

Milo az arcához emelte a kezét. A lövés hallatán kijött a szobából, és látta, hogy Marc a földön hever, mint egy összetört baba. De a vére nem egy haszontalané volt. Reménytelen. Fiatal volt, előtte állt a jövő. Mire várjon? Mindene megvolt, család, lehetőségek, de semmi sem volt neki elég. Nem számít, amim van. Irene ordított, ő meg, tette abszurditásának tudatában, a pulzusát kereste. Belefáradtam a színjátékba. Szétlőtt fej, ő pedig a pulzusát méri. Őrület. Nem bírom elviselni a szégyent. Nevetni kellene, és vég nélkül nevetni. Semmi vagyok. Irene nem hagyta abba a kiabálást. Ő nyugodtan várt, a holttest mellé térdelt, képtelen volt reagálni. Megleckéztetlek benneteket. Egy végtelen, groteszk pillanat.

Újra megszólalt a telefon. Nem bírom elviselni a szégyent. Milo ingerülten vette fel.

– Mi van? – ordította.

– Merre vagy? Egész nap próbáltalak elérni! – vonta kérdőre Susana Cabot, a barcelonai előkészítő ülés bírója. Jó barát, régi szerető, és igazi profi a szakmájában. – Mondd, hol az ördögben vagy?

– A temetőben, meglátogattam Marcot. De miért kell magyarázkodnom? Fegyelmi eljárás indult ellenem, emlékszel? Azt csinálok, amit csak akarok.

Susana Cabot néhány másodpercig hallgatott.

– Ne vetíts nekem! – felelte végül. – Talán az unokatestvéred egy szélcsatornában van eltemetve?

Milo sóhajtott. A bírónőt nehéz volt megvezetni.

– Jól van, a Montjuïcre tartottam, de kiugrottam Port de la Selvába. Utána bemegyek.

– Ez rendben van, meg kell békélni a halottakkal.

– És most, hogy megszereztem a jóváhagyásodat, beszélhetünk máskor? Később felhívlak, vagy inkább ho…

– Nem – szakította félbe Susana. – Barcelonában van rád szükségem, most azonnal. Nem olvastál újságot, nem láttad a híreket?

– Valamit láttam. A La Pedrera ügyére gondolsz, ami pár nappal ezelőtt történt?

– Négy napja, Milo. Július negyedikén, szombatról vasárnapra virradóra. Négy nap és a Nemzeti Nyomozóirodánál senkinek fogalma sincs, ki követhette el ezt a kegyetlenséget. Tanácstalanok vagyunk, a város pedig bármikor lángra lobbanhat. El sem tudod képzelni, mekkora nyomás alatt vagyok.

– Lángra lobbanhat? Érdekes asszociáció.

– Malart nyomozó, nincs időnk szarkazmusra. Most mint bíró beszélek hozzád. Mondd el, mit tudsz az ügyről!

Milo megpróbálta felidézni. Egy férfit felakasztottak a Casa Milà, vagy másik közismert nevén, a La Pedrera homlokzatára, a Gràcia sétány kellős közepén. A gyilkos fémsodronnyal kötözte meg az áldozat csuklóját, az első emeleti erkélyről lógatta ki, majd felgyújtotta. Mire kiértek a tűzoltók, az áldozat szénné égett.

– Ha jól emlékszem, a La Caixa magasrangú vezetőjeként azonosították, volt miniszter, azt hiszem, kulturális; a fogadásokon esélyesnek tartották a polgármesteri pozícióra. El kell ismerni, a gyilkos bátor volt, hogy…

– Igen, a belvárosban, Barcelona aranybányájánál, ráadásul Gaudí egyik épületénél. Tiszta őrület! Ki képes ilyesmit tenni? Biztosan valami elmebeteg. Épeszű ember nem bajlódna ennyit, hogy megöljön valakit.

– Vagy épp ellenkezőleg. Tudjátok már, hogyan lógatta ki a testet?

– Tartott nekünk egy előadást a biztonsági kamerák előtt. A kamera felvette, ahogy felhajtott a járdára egy olyan platós furgonnal, mint amilyet a közteresek használnak. Valami hülye pár saroknyira parkolt le vele. A gyilkos bedrótolta, a La Pedreráig vezette, majd beállt a kiválasztott terasz alá. Az áldozatot a platóra tette, az első emeletig emelte, és az erkély korlátjához kötözte. Ezután lelocsolta valami gyúlékony folyadékkal. Néhány másodpercig elszórakozott vele, ami először megzavart bennünket, de aztán amikor a járdára ért, meggyújtott egy Zippo öngyújtót és rádobta. A test fáklyaként lángolt.

– Csúnya halál. Az áldozat fogyasztott drogot?

– Nem tudunk róla, a tűz minden testnedvet megsemmisített. A felügyelők azonban megállapították, hogy az áldozat a felgyújtása előtt még életben volt.

Milo a tenger felé fordította a tekintetét. Nem túl messze egy madarat vett észre, valószínűleg egy kormorán, a ringatózó hullámok felett lebegett. Kinyújtotta a szárnyát, mintha magasabbra akart volna emelkedni, aztán újra behúzta őket.

– Ha megvannak a felvételek, tudjátok, hogy néz ki.

– Jobbkezes, atletikus testalkatú, úgy hetven kiló és egy méter nyolcvan magas. Motoros ruhát viselt: fekete dressz, kesztyű, vastag talpú csizma és sötétített plexis bukósisak. Egész biztosan nem jelenthetjük ki, hogy férfiról van szó, de a mozgásából erre következtetünk. Húsz- és negyven év közötti. Ráadásul amellett, hogy higgadt, különös humorérzéke van. Köszönt a kamerának, vagy elbúcsúzott, integetett.

Milo a kormoránra szegezte a tekintetét. Még mindig csapdosott a szárnyaival, de nem tudott leszállni. Látta, amint az ázott tollaival a tenger hullámai ellen küzd, közben pedig felborzolja tollait a nyakán.

– És mit csinált a járművel? – kérdezte.

– A feljebb lévő sarokig vezette, aztán otthagyta. Elveszítették a kamerák, miközben a sétányról átvágott az úttest felé. Logikusnak tűnik a magyarázat: átszállt egy saját járműbe, hogy eltűnjön a helyszínről. De visszajött a pasas, a szemben lévő utcasarokra állt, legalábbis a felvételek szögéből erre következtettünk, és onnan videózta az áldozat haláltusáját.

– A felvétel elérhető.

– A neten. Igyekeztünk megakadályozni a terjesztését, de a nagy tévécsatornák már letöltötték, és kifulladásig ismétlik. A rohadék, amikor az áldozattal szórakozott, valójában premier plánban filmezte. Aztán a tűzoltók érkezéséig vette. Érted már, miért olyan sürgős, hogy még ma visszagyere és segíts nekünk az üggyel?

Milo tovább figyelte a kormoránt. A felemelkedésért küzdött. Talán azt feltételezte, hogy az egyik lába belegabalyodhatott egy horgászzsinórba vagy egy hálóba.

Belegabalyodott. Marc. Mibe?

– Itt vagy? Csak a rohadt szelet hallom. Milo?

– Itt vagyok, nem aludtam el.

– Nem értem, hogy bírod ezt a szélvihart, állítólag megbolondít.

– Te vizsgálod az ügyet?

– Épp szolgálatban vagyok – felelte a bírónő. – Az ilyen napokon azt kívánom, bárcsak ne jöttem volna el Menoresből. Ilyen az én szerencsém.

– A szerencséd rajtad áll – dünnyögte Milo.

– Mit mondasz?

– Szemtanúk?

– Egy tucat. De néhány kivétellel hasznavehetetlenek. Hajnali öt óra negyven körül történt, te is tudod, milyen fauna mozgolódik ekkortájt a városban. Részegek, drogosok…

– Figyelj, nem tudok visszamenni. Az ítélethozatalig felfüggesztettek, se fegyverem, se jelvényem, és a rendőrségnél sincs túl sok barátom.

– És mióta számít ez neked bármit?

– Mondtam már, hogy nem lehet. Épp… újraépítem magam, hogy úgy mondjam. Meg kell oldanom egy személyes ügyet, és…

– Egy önző nyomorult vagy, elegem van a különcködésedből! Felkérlek egy közös munkára, te meg összevissza hadoválsz. Újraépíted magad! Elárulnád, mi a picsát jelent ez? Belegebedek, hogy megoldjam a felfüggesztésed, te meg az önsegítő könyveidből adagolod nekem a recepteket?

Milo megvárta, hogy Susana visszanyerje a nyugalmát.

– Nézd, Malart felügyelő…

– Ismét bíróként beszélsz hozzám?

– Bíróként és barátként. Az ügy egy része nem szivárgott ki. Mielőtt felgyújtotta volna, a gyilkos öt napig bezárva tartotta az áldozatot. Ráadásul mindvégig étlen, szomjan. Erre a következtetésre jutottak a törvényszéki orvosok. Öt nap. Az ember hetekig kibírja evés nélkül; de folyadék nélkül nem bír ki négy, legfeljebb öt napnál többet. És ilyen állapotban tartotta fogságban pontosan öt napig. Érted, amit mondok? Egy ujjal sem nyúltak az áldozathoz, úgy kínozták meg, nyomok vagy erőszak nélkül. A gyilkos leült, várt, és hagyta az áldozatot szomjan halni. Amikor már majdnem vége volt, a szerencsétlen az emberi tűrőképesség határáig gyengült, felakasztotta a város egyik építészeti gyöngyszemére. Még élt, amikor felgyújtotta. Egy szadistával van dolgunk, Milo, egy átkozott szadistával!

– És a telefon?

– Sötétben tapogatózunk. Eduard Pinto, az áldozat, tiszta. Alaposan átvizsgáltuk az életét, de semmi. Házas, két gyerek. Se szeretők, se botrányok, több mint jómódú. Nem tudni függőségekről vagy gyengeségekről, semmi, de semmi.

– Utánanéztetek a politikai pályájának?

– Természetesen, de ilyesmit senki sem tesz a riválisával.

– Arra célzol, hogy véletlenszerűen választhatták ki?

A bírónő néhány másodpercnyi szünetet tartott.

– Egyelőre – szólalt meg visszafogottan – elvetettük. Senki sem akarja még csak elképzelni sem, hogy egy ámokfutóba ütköztünk. Hogy megismételje, az… az elképzelhetetlen.

– Értem már, meg van kötve a kezed. Valaki a belügyminisztériumból ideges lett, így szó sem lehet egy diszkrét bemutatóról Gaudí másik épületén. Főleg nem három héttel a pápa látogatása előtt. Vagy tévedek?

– Főszezonban járunk, nem vehetjük körbe rendőrökkel Barcelona legfontosabb turistalátványosságait. Csak a Sagrada Família több mint két és fél millió turistát vonz! El tudod képzelni, mit jelentene a város hírnevének az a diszkrét bemutató, amiről beszélsz? A világ szeme láttára okozott kár helyrehozhatatlan lenne. – Milo az ajkába harapott, hogy ne vágjon vissza. – Lennie kell valaminek Eduard Pinto aktájában, valami, amire nem bukkantunk rá, ami alátámaszt egy ilyen kegyetlen gyilkosságot.

– Miért követünk el dolgokat? Ez a lottó ötös kérdés. Nincs mindig válasz rá.

– Nem, egyetértek a nyomozás vezetőivel. Egy elszigetelt esetről van szó, egy leszámolásról. Csak hiányzik a gyilkoshoz vezető nyom. És emiatt kellesz te. Szükségem van az eszedre, az átkozott antennádra.

– Egy őrült gondolkodására, hogy elkapjon egy másik őrültet.

– Valakire, aki kiszúrja, ami felett a többi nyomozó átsiklott.

– Viccelsz? Olyan lenne, mintha farkasok közé dobnál.

– Mint a római cirkuszban. A te bajod, nem az enyém. A hírneved miatt aggódsz?

– Mindig is csodáltam a kifinomultságodat, bírónő.

– Elég a szarkazmusból! Az embereknek tudniuk kell, hogy el fogjuk kapni ezt az alakot, és nekem a legjobb nyomozókra van szükségem. Te köztük vagy, felettébb különleges tehetséggel. Az egyetlen, akinek nem számít, ha el kell menni a végsőkig, bármi legyen is a következménye.

– Az egyetlen kellően idióta.

A vonal másik végén türelmetlen horkantást hallott.

– Három éve kulcsfontosságú voltál a Gràcia gyilkosa-ügy megoldásában. Egy évvel később, szemben mindazokkal, akik azt hitték, elkaptuk az első számú gyanúsítottat, megtaláltad az igazi Parkoló gyilkost. Cseppet sem vagy idióta.

– Tiszta véletlen.

– A tények téged igazolnak. Össze tudod kötni a pontokat, levadászod a részleteket, amelyek a többiek számára észrevétlenül maradnak. Világosan látod az emberek sötét oldalát, és ebben az esetben, még ha meg is bánom, amit most mondani fogok, a hasznunkra válik olyannal dolgozni, aki reménytelennek látja az emberi fajt. Igen, a módszereid kevésbé ortodoxak, és akkor? Működnek. A sajtó nyomása durva lesz. Politikai részről már most az. A szeptemberi választások itt vannak a nyakunkon, és már elkezdődtek a székadogatások. És sajnálom, de nem bízom meg száz százalékig a mostani nyomozócsoportban. Egyelőre nem a kitüntetések elnyerése a cél. Ezért gondolom, hogy te vagy a megfelelő ember. Nem szereted a politikát, és tudom, ne is tagadd, imádod ezt az átkozott munkát.

– Most viszont elaludtam, tisztelt bírónő.

– Az istenért, elég már ebből a szarkazmusból!

Milo eltartotta a telefont, és ismét a kormoránra szegezte a tekintetét. Nyugodt volt, lassanként távolodott a hullámzás ereje miatt. Erőt gyűjtött.

Újra a füléhez emelte a telefont.

– Két dolgot szeretnék megtudni – mondta. – Először is, ki vezeti az ügyet; és másodszor, miféle szálakat mozgattál meg?

– Kezdem az utóbbival. Egy nehéz huzavona után Bastos rendőrfőnök beleegyezett a felfüggesztésed ideiglenes visszavonásába; mindössze két feltételt szabott. Ami a másikat illeti, rossz hírem van: az ügyet Singla főnyomozó viszi. Úgy tudom, össze vagytok nőve.

– Igen, a legutóbbi találkozónkon törött arccsonttal végezte. – Szünetet tartott. – Susana, ennek az egésznek nem lesz jó vége.

– Azt kérem, hogy a nyomozás alatt tartsd rajta a szemed, nem azt, hogy házasodjatok össze.

– Úgy sejtem, nem fog tetszeni az a két feltétel.

– Egy: pszichológushoz jársz. Kettő: lesz egy kísérőd a csoportból. Amennyiben beleegyezel, az ítéletig szüneteltetik a felfüggesztésedet, és azonnal visszakapod a jelvényed, a fegyvered meg a fizetésed. De Bastos rendőrfőnök nagyon elutasító volt, ha engedetlen leszel, repülsz. És ez alkalommal végleg.

– Rám állít egy bébiszittert, hogy felügyelje a lépteimet, és egy agyturkászt, hogy ugyanezt csinálja, csak a fejemmel.

– Kezded érteni. Várlak az irodámban ma este pontban kilenckor. És figyelj, ne építsd fel magad újra nagyon; nem akarom, hogy tönkremenj.

– Jobb lesz reggel, tisztelt bírónő. Ugyanabban az órában. Még valami: magától értetődőnek veszem, hogy teljes mozgásszabadságot kapok, így lesz?

– Minden gond nélkül.

Milo kinyomta a hívást. Azonnal megbánta, hogy belement. Szemernyi kedve sem volt visszatérni a csoporthoz. Újra különcnek érezni magát. Elviselni a burkolt célzásokat, a ferde pillantásokat. A bírónő tévedett. Nem szerette azt a munkát, sem azt, amit újra és újra át kellett élnie miatta: az árnyak, a félelmek, hogy túlmegy az épelméjűség törékeny határán. Ám elege volt a szárazdokkban való ücsörgésből, hogy csak elüti az időt, semmi több. Két céltalan hónap az elszigeteltség gyűlöletes érzésével több mint elég volt. Hiányoztak neki a feladatok, a tudat, hogy ő is hasznos. Ami értelmet ad az órák múlásának. A fizetésről nem is beszélve. Szüksége volt a pénzre.

A tekintetével a madarat kereste. Eltűnt. Napellenzőt formált a kezéből. Nyoma sem volt. Sikerült felszállnia? Tényleg látta, vagy csak képzelődött? Lépett egyet, hogy újra a sziklafal peremére állhasson. Lenézett, és a sziklák élét szemlélte. A szétloccsant fej. Marc belegabalyodott valamibe, amiből nem tudott kiszabadulni. Hozott egy döntést. A közönye mögött csalódottság lüktetett. És ő nem látta. Nem tudta elhúzni a függönyöket, hogy a lelke mélyére nézzen. Ugyanolyan láthatatlan volt a számára, mint mindenki másnak. Ő pedig átverte. Átkozott láthatatlanság!

Nem bírom elviselni a szégyent.

Szédülni kezdett. Már nem volt biztos benne, hogy tudni szeretné a válaszokat. A torkában szorító érzés azt súgta, hogy ő is belegabalyodott valamibe. Ha nem szabadul ki gyorsan, a mélyben végzi. Ki kell derítenie, mi vitte rá Marcot, hogy kifröccsentse az agyvelejét. Vagy ki. Megfordult és leereszkedett a hegyfokról.

Beszállt az öreg, horpadt Volkswagenbe, és elindult. Végighajtott a kanyargós úton, át a falun. Aztán az autópálya felé felgyorsított. Amikor elérte a gyorsutat, a harmadik sávban haladt. A távolban kirajzolódott a pszichiátria épülete, ahová az apját kellett bevinnie. Rátaposott a gázra. Észak felé nagy volt a forgalom, ellenben szinte alig ment valaki, hozzá hasonlóan, dél felé. Valósággal száguldott, miközben lassan beesteledett. Félig-meddig a motor zúgása miatt úgy érezte, mintha egy hatalmas és puha csúszdán haladna, amely a városba vezeti.

A távolban vörösre és narancsszínűre festett, hosszúkás felhőket pillantott meg az égen. Alattuk a nyomasztó párás levegőtől felfúvódva néhány fekete és sűrű szmogfelhő lebegett mozdulatlanul a város felett. Ahogy a sötétség felé úszott, hirtelen az a furcsa érzése támadt, mintha egy hatalmas vadállat tátongó szájába lépne be. A rémálmok szájába.

Megrázta a fejét, és gyorsított. Csak Barcelona volt az.

A járdán parkolt le, pont a Gràcia sétány és a Provença utca sarkán, majd kiszállt a kocsiból. Azokban az órákban még hömpölygött az embertömeg a járdákon. Milo az öltözetük alapján megállapította, hogy a nagy részük turista lehet; készenlétben tartott mobilokkal nézegették kíváncsian a luxusüzleteket, mutogattak a kirakatokra, kikerülték a feléjük közelítő hajléktalanokat. Könnyű volt beazonosítani a helyieket; meglepetésére kevesen voltak. Mereven előrenéztek, vagy épp földre szegezett tekintettel sétáltak, mintha szégyellnék a sápadtságukat a külföldiek szénné égett bőre előtt.

Milo átment az út túloldalára, és megállt a Casa Milà előtt. Nyoma sem volt a történteknek. Sem a rendőrségi szalagok, sem a helyszínelők jelölései, de még csak az sem látszódott az első emelet erkélye alatt, hogy tűz lett volna. A turizmus volt a város egyik elsődleges bevételi forrása, és kiszolgálni kellett, nem rémisztgetni az arra járókat. Az emberek nevetgéltek, hangosan csodálták az épületet ugyanott, ahol Eduard Pinto élve elégett. Néhányan fényképeztek. Megvonta a vállát. Nem ítélkezni jött.

Hogy jobban rálásson, átvágott a középső járdán, egészen a szemben lévő sarokig. Onnan újfent elámult az épület különös szépségén. Fenséges, egyedi, kivételes. Gaudí egyik legfantáziadúsabb alkotása. „Egy katalán lélek gyötrelmes megnyilvánulása”, mondta Dalí a szoborszerű épületről. Az öt emeletet vizsgálta, a homlokzat hullámzásait. Olyan volt, mintha egy mágikus erő adna formát a hatalmas tömbnek, mintha mozgásra kényszerítené. Az egész épület áramlott, az erkélyek virágokat és kúszónövényeket utánzó kovácsoltvasától a kerek felületekig, amelyek menekültek az egyenes vonalak elől. A tetőteraszon kémények magasodtak; a szifonok és az őket koronázó fedők egyvelege köpenybe burkolózott, sisakos katonákra hasonlítottak. Az arcuk kialakítása azt a kísérteties érzést keltette, mintha a szemgödrük fekete lenne, szemgolyó nélkül.

Lejjebb pillantott, az első erkélyre, amely oldalra nyílt, és a Gràcia sétányra nézett, épp a sarkon. Pár fa részben eltakarta a kilátást, így többször is helyet kellett változtatnia, hogy zavartalanul láthassa. Ez végül nem sikerült. Összezavarodott. Bár még nem ellenőrizte az őrsön, nagyjából ugyanott állt, ahol a gyilkos a felvétel készítésekor. Vajon miért oda akasztotta fel? Belógtak az ágak, és könnyebb lett volna, ha a homlokzatra kerül, ahol szélesebb a járda, és a közterületes furgonnal is elfér. Ha az volt a célja, hogy a lehető legnagyobb visszhangot keltse az Eduard Pinto haláltusájáról készített felvétellel, miért választott egy oldalsó erkélyt, amely alig látszódott a fák takarásában? Semmi értelme nem volt. Milo azon töprengett, mi lehet az erkély mögött.

Átvágott a sétányon a piros lámpánál, és a bejárat hatalmas vaskapuja felé vette az irányt. Zárva volt. Az üveghez nyomta az arcát. Megleste, hátha valamelyik őr az előtérben tartózkodik. Senki. Leolvasta a látogatási idejét. Reggel kilencig várnia kellene.

Addig hátrált, míg a sarok csúcsával szemben nem állt. Balra fordult, a mellékutcára nyíló, első emeleti erkély irányába, aztán előre, a homlokzati erkély felé. Hála az óvatos beltéri fénynek, látta, hogy mindkettő ugyanazt a teret foglalja el. Nem szúrt ki falakat, sem választófalakat, csak oszlopokat meg a plafont, amelynek vakolata a széltől fodrozódó tenger felületét utánozta.

Egy mentő szirénázására megfordult. A Volkswagen mellett egy járőr épp a szélvédőre függesztette ki a bírságot.

Két lépéssel ott termett.

– Rendőr úr, a gyilkossági csoport nyomozója vagyok, azért parkoltam ide, hogy ellenőrizzek valamit az épülettel kapcsolatban. – Milo a zsebéhez kapott, hogy kivegye a jelvényét. Magában káromkodott. – Nincs nálam az igazolványom, de…

A rendőr bizalmatlanul mérte végig tetőtől talpig. Elidőzött a többnapos szakállán, megfigyelte a szeme alatti karikákat, a gyűrött pólót, a farmernadrágjához hasonlóan elhasználódott sportcipőt, majd kijelentette, hogy nem lehet a zebrán parkolni.

– Szolgálatban vagyok, most csatlakoztam az itt elkövetett bűnténnyel kapcsolatos nyomozáshoz, és nincs nálam a jelvényem…

– Csak a kötelességemet teljesítem.

– Igen, hogy meglegyen a napi kvóta. Tudja, mi van az első emeleten?

– Én? – Felült a motorjára. – Járőr vagyok, nem idegenvezető.

Milo inkább csendben maradt. Elvette a bírságot, a kesztyűtartóba dobta a többi mellé, majd elindult. A Barceloneta felé tartott, néhány hónapja már ebben a kerületben élt. Amikor odaért, lassan haladt az ide-oda sétálgatók közt, habár ma kevesebben voltak, ami meglepte. Bekanyarodott egy mellékutcába, és az Atlàntida utca melletti régi raktárig haladt. Ott parkolt mindig, a bérelt szörfdeszkák és biciklik között.

Ahogy kiszállt az autóból, fülledt, párás hőség csapta meg. Elmerült a szűk utcák sűrűjében, mígnem egy kocsmához ért. Amint belépett, megérezte a fullasztó izzadság, olcsó bor és sültek szagát. Tele volt a hely, alig fértek el a bárpult előtt. A túloldalon a falon egy tévé vonzotta magára a törzsvendégek tekintetét. A rejtély megoldódott, már értette, hová tűntek az emberek. Focimeccset néznek. Intett az öreg pultosnak, és kért egy szokásosat.

– Ráér még? A németek ellen játszunk – mutatott a képernyőre a pultos –, ez az elődöntő.

Milo megrázta a fejét. A férfi duzzogva készítette el az ételeket, le se vette a szemét a tévéről. Amint elkészült, letette Milo elé a franciasalátát, sült halat és a kenyeret paradicsommal, majd töltött egy pohár bort. Milo a vacsora fölé hajolt, és enni kezdett. Alig rágta meg a falatokat. A meleg miatt nem volt étvágya, csak azért evett, hogy maradjon ereje. A bor kapcsán hezitált kicsit. A genetikai örökség túlságosan erős ellenfél volt, az alkohol pedig romba dönthette a dolgokat. Kortyolt egyet, majd megette a maradékot. Intett a tulajdonosnak, hogy írja a többihez. A férfi haragos mozdulattal elindult felé, amikor a törzsvendégek üdvrivalgásban törtek ki. Az öreg ökölbe szorította a kezét.

A kapualjhoz ért. Lekapcsolta a lámpát, és sötétben ment fel a negyedikre, egészen a kölcsönkapott tetőtéri lakásig. A kis helyiségben egyenesen a hűtőhöz lépett. Fogott egy dobozos tonikot, kiment a teraszra, és ledobta magát az egyetlen nyugágyra. Fáradtan hunyta le a szemét, miközben a homlokához szorította a fagyos alumíniumdobozt.

– A rohadt életbe! – dünnyögte.

2

Mire a bírósághoz ért, már harminc perc késésben volt a Susana Cabot bírónővel megbeszélt találkozóhoz képest. A város jogi szolgáltatásainak nagy részét összefogó, nemrég megnyílt, hatalmas épületegyüttes a külvárosban feküdt. Közel a Gran Viához, még mielőtt a C-31-es úttá szélesedett volna. A komplexumot alkotó nyolc épület pasztellszínű volt, keskeny ablakaik szembetűnően elütöttek a környezetüktől. Patakzott róla az izzadság. Beállt a parkolóba, fogta a könyvet és kiszállt. Miután számos folyosót körbesétált, letette a kötetet az egyik üres pultra. Eltévedt néhányszor, mire végül belépett egy terembe. Ott Alba Conte, a bírónő titkárnője a papír- és irathegyek mögül barátságtalan arccal fogadta.

– Negyven percet késett, a bírónő most nagyon elfoglalt – vetette a szemére. Azután, mintha nagy erőfeszítésébe kerülne, felkelt és egy szomszédos helyiségre mutatott. – Kövessen, már várja.

Milo engedelmesen ment utána. A nő kopogott az ajtón, majd benyitott.

– Cabot bírónő, megérkezett Malart felügyelő.

Susana épp telefonon beszélt, ezért intett neki, hogy menjen be és üljön le. Milo előbb körbenézett az új irodában.

A letisztult és praktikus tér két részre oszlott. Az egyik oldalon egy szögletes asztal állt, melyet elborítottak a szalaggal átkötött papírhegyek. Némelyik az idő múlásával megsárgult. Az asztal alatt, a földön heverő aktákat finom porréteg borította. A másik oldalon egy jogi szakkönyvekkel roskadásig megpakolt könyvespolc húzódott, mellette termetes fikusz. Ezzel átlósan, három függőleges ablakocskához közel volt a bírónő íróasztala. A papírok és mappák hiányában egyedül a telefon és a lámpa melletti ezüst képkeret emelkedett ki. Leült és megfordította a képet. A huszonöt évvel fiatalabb, hosszú barna hajú Susana mosolygott rajta. Mellette egy középkorú, komoly és rideg arcú férfi állt, aki átölelte a vállát.

– Az apám – mondta a bírónő, ahogy letette a telefont. – Akkor készült, amikor levizsgáztam. Késtél.

– Ugyanolyan a szemetek. Elképesztő forgalom van.

– Ez nem kifogás. Köszönöm. Nem tudtál volna megborotválkozni? És ez a póló, olyan nehéz lett volna kivasalni?

– Egyedül ez volt tiszta, a vasaló meg eltűnt. A borotvával együtt.

– Biztos nem pakoltad még ki a dobozokat – jegyezte meg Susana. – Mindegy, te tudod.

Milo bólintott. Ami Marckal történt, a válás és a többi, nem maradt több ereje annál, mint hogy átköltözzön a tetőtéri kölcsönlakásba, és az egyik sarokba halmozza az ingóságait rejtő néhány dobozt.

– Tudsz valamit az exedről?

– Nem az exem, egyelőre nem váltunk el. Irene és én csak szétköltöztünk.

– Ahogy akarod. Hallottál róla valamit?

– Semmit. Épp olyan láthatatlan vagyok a számára, mint amikor együtt éltünk.

– És hogy viseled, ami Marckal történt?

– Szörnyen. Felelősnek érzem magam miatta.

– Beszéltél a testvéreddel, amióta…?

– Egy szót sem. Hugo és én megszakítottuk a kapcsolatot. Abszolút megértem. Ha fordítva történt volna, én is ugyanezt tenném, és őt hibáztatnám.

– Neked semmi közöd nem volt az egészhez. Marc hozta meg a döntést.

– De az én fegyveremet használta, Susana. Észre kellett volna vennem. Erre nincs bocsánat.

Elfordította a fejét, és végignézett a helyiségen.

– Csak egy rossz időszak az egész, Milo. Előfordul az ilyesmi.

– Klassz iroda – jegyezte meg a férfi.

– Igen, innen a legszebb a kilátás.

Egy pillanat múlva mindketten nevetésben törtek ki. Meleg, spontán reakció volt. Megnyugtató.

Sok évvel ezelőtt ismerkedtek meg, amikor Milo épp végzett rendőrtisztként a Mollet-i Rendőrakadémián, ő pedig gyakorló bíróként átkérte magát a gyámügyi hivatalba, ahol húsz éven át volt pozícióban. Munkán kívül jöttek össze, egy véletlen találkozás Susana lakásán végződött. Vonzó, harmincnégy éves nő volt, ő meg egy lenyűgözhető huszonöt éves. Közel egy évig tartott a kaland, mígnem a nőnek feltűnt, hogy Milo elvesztette az érdeklődését. Egyik este szóba hozta a témát. Milo elárulta, hogy megismert valakit, aki felforgatta az életét. Susana kiszedte belőle, hogy Irene Margaritról van szó, a város egyik neves textilgyárosának egyetlen lányáról, és úgy sejtette, a nőből valójában csak a katalán felsőosztályhoz való kötődése vonzotta. Szakítottak, a barátságuk pedig kihűlt. A kirobbanó féltékenység után Susana elfogadta a helyzetet. Kezdettől fogva sejtette, hogy a kilenc év korkülönbség talán akadályt jelenthet a kapcsolatukban. A szomorúságot követően hamar összeszedte magát. Ha valami jellemző volt rá, akkor az az érzéseket felülíró józan ész. Az „egyetlen veleszületett tehetségének” nevezte: észnél lenni, és soha el nem veszíteni. Idővel, ahogy haladt előre a karrierjük, ismét barátok, sőt bizalmas cinkostársak lettek. A nő akaratlanul is felelősnek érezte magát érte, mintha egyfajta védelmezője lenne. Így Milónak, akinek rendszerint kaotikus érzelmi élete volt, Susana lett a feltétel nélküli támasza.

– Nem hiányolod a régi szép időket? – kérdezte a nő.

– Csak amikor bekrepál a hátam. – A csalódottság könnyed fényét látta megcsillanni a tekintetében. – Ne is figyelj rám! Miután lehúztam a vécén a karrieremet, és ahogy elnézem a mostani, zavaros életemet, a legjobb, ami történhetett veled, hogy szem elől tévesztettél.

– Nem bírom elviselni, amikor sajnáltatod magad. Visszataszító vagy.

– Ez az igazság. Felelős vagyok azért, ami történik velem. A múltat nem lehet megváltoztatni.

– További önsegítő receptek? Utálom a nagy életigazságaidat.

Milo előredőlt, majd Eduard Pinto elrablásának részleteiről kérdezett. Susana elővett egy piros mappát a fiókjából, és az asztalra dobta.

– Ebben minden benne van. Nem sok. Elhagyta a Diagonalon lévő irodáját, azután pedig az Audiját vezette a Tibidabo úton lévő otthona felé. A feleségének akkor lett gyanús, amikor nem ért haza vacsorára. Többször hívta telefonon, de az üzenetrögzítő kapcsolt be. Az Audit az egyik közeli utcában találták meg. Nyomok, szemtanúk nélkül. Nem tudjuk, bedrogozták vagy fegyvert fogtak-e rá. Az eltűnt személyek osztályán azt feltételezték, hogy emberrablás történt, ezért beüzemeltek egy eszközt a segélykérő hívás lehallgatására, ám az nem érkezett meg. A többit már tudod. Öt nappal később a La Pedrerán lógott lángokba borulva.

Szótlanul néztek egymásra.

– Engem a tűz érdekel – szólalt meg Milo. – Milyen irányba indultatok a nyomozással?

– Mindenfelé és semerre. Csak a sötétben tapogatóztunk. Eredménytelenül.

Milo kinyitotta a mappát, és belelapozott. Majd visszatette az asztalra.

– Van ötleted, mi van a Casa Milà első emeletén? – kérdezte.

– Semmi, egy kiállítóterem.

– És azelőtt? Mi volt? Lakott ott valaki?

– Csak azt tudom, hogy a jelenlegi tulajdonos a Caixa Catalunya Alapítvány. Mire gondolsz?

– Többet kell tudnom az első emeletről. A bűntény összefügg a teremből nyíló erkéllyel, ami a sétány oldalára néz. A gyilkos nem véletlenül lógatta oda az áldozatát.

– Akkor nyomozásra fel, mire vársz még? – Susana felállt a helyéről. – Gyerünk, bekísérlek a központba!

– Felejtsd el, már csak az hiányzik, hogy kézenfogva sétáljunk be! Bastos főnök tud a visszatérésemről?

– Épp téged vár ezekben a percekben. Összehívott egy értekezletet a csoport többi nyomozójával. Megint elkéstél.

– Bassza meg! – mondta Milo, majd hirtelen felállt. – Az utolsó dolog, amire szükségem van, hogy így kezdjek.

– Most felhívom, és szólok neki, hogy feltartottalak a részletekkel. – Odanyújtotta neki a mappát. – Elviheted, ez egy másolat.

Milo elvette, miközben megszólalt a telefon.

– Biztosan a polgármester az. Tizenöt percenként felhív, hogy hogy halad az ügy – magyarázta Susana. Mielőtt felvette volna, hozzátette: – Szívesen. Nem érdemled meg.

Milo becsukta az ajtót. Egy pillanat múlva visszadugta a fejét.

– Jövök neked eggyel, meg még eggyel. Valamikor egy vacsora?

A bírónő legyintett egyet, mintha egy legyet hessegetett volna el, és már a polgármesterre figyelt.

Letekert ablakkal vezetett. A Volkswagenben nem volt légkondi, és a hőség, hiába múlt már el dél, fullasztó volt. A hőmérő harmincnyolc Celsius-fokot mutatott, de a páratartalommal együtt negyvenvalahány lehetett. Csorgott róla a verejték, a levegő pedig forró volt és belélegezhetetlen. Lekanyarodott a Travessera de les Corts utcán, majd végighajtott a Központi Rendőrkapitányság felé vezető utolsó szakaszon. Az épület egyedi volt, modern, összetéveszthetetlen a fehér csíkos üveghomlokzatával, amelyről visszatükröződtek a napsugarak. Ott volt a nyomozóiroda különböző egységeinek központja és az egyes területek irodái. Rákanyarodott a parkolóba vezető emelkedőre, majd megállt a hőség elől rejtőzködő tiszt bódéja előtt.

– Malart nyomozó? – kiáltott fel meglepetten a tiszt. Az irattartójával a kezében közelebb lépett az ablakhoz. – Mi szél hozta?

– Visszatértem a munkába, ilyenek ezek a főnökök.

A férfi végigfutott a listáján. Meglepetten látta, hogy valami nem stimmel, mert Milo és az autója nem szerepelt rajta.

– Nem szóltak neked a visszatérésemről?

– Singla úr nem mondott semmit.

Milo megkérte a tisztet, hogy hívja fel a negyedik emeletet, erre az bekapcsolta a vállán lévő rádiót.

– Megoldódott – szólt egy kis idő múltán. – Félreértés történt. Nyitom.

Milo lifthez közel szeretett volna megállni, ezért egy darabig körözött a parkolóban. Minden ilyen hely foglalt volt, így végül elég távol tudta csak letenni az autót. A piros mappával a hóna alatt a liftek felé sétált. Hirtelen megtorpant. Belépőkártyája sem volt. A bajsza alatt dünnyögve elhatározta, hogy megőrzi a hidegvérét, kimegy az utcára, és besétál, mint bármely járókelő. Odakint a hőség fejbe verte. A kegyetlen napsütésben a bejáratig gyalogolt. Mielőtt belépett volna, vett egy nagy levegőt, és amíg az őr feltápászkodott, bement az épületbe.

Összehúzta magát a nagy hőmérséklet-különbségtől. A válság miatti megszorítások ellenére teljes erővel dolgoztak a nagy teljesítményű légkondik, hogy a levegőt húsz Celsius-fok körülire hűtsék. Maga mögött hagyta a feljelentéseket bonyolító pultokat, és a felvonók felé tartott. Megnyomta a hívógombot, majd miután megérkezett a lift, beszállt. Az ötödik emeletig ment vele, közben végig lehajtott fejjel állt, a kezét zsebre tette. Észben tartotta ugyanis a plafonba rejtett kamerát. Aztán a tisztek és a vezetők pillantásait figyelmen kívül hagyva Benet Bastos rendőrfőnök irodájához sietett.

Megállt az ajtóban.

– Jöjjön! – szólalt meg a felügyelő anélkül, hogy felnézett volna az asztalon lévő papírokból. – A változatosság kedvéért elkésett.

– Cabot bírónő feltartott a…

– Igen, már jelezte. – Bastos egyenesen a szemébe nézett. – Nagyon makacs védelmezője van, Malart felügyelő. És heves. Mindennap húszszor felhívott, hogy meggyőzzön a visszatérésének fontosságáról. A felfüggesztése visszavonásáról és a többi. Szerinte nem tudunk ön nélkül élni.

Milo meg sem mukkant.

– Cabot bírónő csodálatra méltó nő, és ha azt állítja, hogy nem tudunk ön nélkül élni, akkor ez így van. Amióta az osztály vezetője vagyok, még nem találkoztam ilyen keményfejű emberrel. Egyértelmű, hogy ért a nyomásgyakorláshoz. De engem a nyomás megingat. – Bastos becsukta a szemét. Szokása volt a hosszú csendek beiktatása, hogy összeszedje a gondolatait, vagy kényelmetlen helyzetbe hozza a beszélgetőtársát. Nem volt házon belüli, a politika világából érkezett. Egyértelműen az ügyvezetői tapasztalata miatt választották a pozícióra. Legjellemzőbb tulajdonsága az állandó gyanakvás volt. Mindenkire és mindenre. Perceknek tűnő, bár igazából néhány másodpercnyi hallgatás után folytatta: – Mindenesetre a bírónőnek ez alkalommal igaza van. Megismétlem, csak ez alkalommal. Talán a közreműködése segíthet valamennyit ebben az átkozott ügyben, a következő napokban meglátjuk. Foglaljon helyet, és vágjunk a közepébe!

Milo leült az asztallal szemben álló egyetlen székre, és várt.

A felügyelő becsukta a mappát, felállt, hogy a fal melletti irattartó szekrénybe tegye. Szokatlanul nagy termetű volt, egy valóságos monstrum. A kopasz, dinnye nagyságú fej közvetlenül a széles vállakon ült, a nyak szinte teljesen hiányzott alóla. Ez a férfi egy óriás volt, gerendányi karral, amelyet egy macska könnyedségével mozgatott. Amint visszaült, elmagyarázta, hogy a negyvennyolc órán túl megoldatlanul maradó ügyek javát lezárják.

– Ez most nem történik meg – jegyezte meg. – Mert engem nem érdekelnek a statisztikák. – Mivel Milo hallgatott, újra jellegzetes szünetet tartott. Felé fordult és rábökött az ujjával. – Áruljon el egy dolgot. Maga egy bohóc, aki szívatni akar minket, vagy egy kompetens nyomozó, ahogy azt Cabot bírónő állítja? Vannak kétségeim.

– Én is ezen töprengek – válaszolta Milo.

Bastos az állát dörzsölte. Aztán előrehajolt.

– A felfüggesztését egészen addig szüneteltetjük, amíg a nyomozás eredményeinek értékelése meg nem történik – jelentette ki. – Használja ki! De nem akarok problémákat, megértette? Van fontosabb dolgom is, mint az iskolaudvaros verekedései. Singla főnyomozónak fog jelenteni, és bízom benne, hogy gördülékenyen alakul a kettejük kapcsolata. Egy rossz szót sem akarok hallani magáról. Egyet sem. Világos voltam?

– Mint a nap, uram. Mikor kapom vissza a fegyveremet és a jelvényemet?

Bastos kihúzta az asztal egyik fiókját.

– Itt a jelvénye és egy fegyver, de nem a sajátja – mondta, azzal átadta őket. – A fegyvere egy lezárt műanyag tasakban van, rajta a rendőrségi eljárás számával. Jelenleg bizonyíték az ön ellen folytatott eljárásban, a gondatlanságból és hanyag kezelésből fakadó öngyilkosság miatt, ami az unokaöccse halálához vezetett – egészítette ki.

Egyre nőtt Milóban a feszültség, miközben a fegyverért nyúlt. Kivette a tokból. Meggyőződött róla, hogy ugyanolyan HK, mint a sajátja. A nadrágszíja mögé dugta, majd felvette a jelvényt rejtő tárcát. Ezután fesztelen hangon a mélygarázsból nyíló lift mágneskártyája után kérdezősködött. Bastos feltúrta a fiókot, és az asztalra dobta.

– Tekintettel a különleges helyzetére, mentesül a járőrszolgálatok alól – közölte. – Kizárólag egy új nézőpontot várok öntől, a sajátos látásmódját. Cserébe, ahogy már Cabot bírónő minden bizonnyal tájékoztatta, kötelező hetente eljárnia egy pszichológushoz. Ahhoz, akivel együttműködünk a különféle fennforgások vagy munkahelyi stressz esetében.

– Nem stresszelek, főnök, két hónapja pihenek. A tény pedig, hogy a családomban előfordult skizofrénia, még nem jelenti azt, hogy én is abban szenvedek.

– Mindannyiunknak van érzelmi fájdalomküszöbe, és ön már meghaladta a sajátját. – Milo a székében fészkelődött. – Ezt a pszichológus állapította meg, miután öt perc alatt elolvasta az aktáit. Elnézést, pszichológusnő. Judit Gaig. Itt a névjegye. Ma este hétre van időpontja. A különböző problémákkal küzdő más tisztekkel csodát tett. Teljes mértékben megbízható.

Milo felvette mindkét kártyát. Vívódott, hogy kinyissa-e a száját, de inkább várta a további utasításokat.

– Az új munkatársa Rebeca Mercader rendőrfelügyelő-helyettes lesz. Gironából jön, a technikai osztálytól. Már több képzésen is részt vett külföldön a bűnözői magatartás elemzésével kapcsolatban. Kitűnő eredményei vannak.

Úgy tűnt, befejezettnek tekintette az interjút, ezért Milo felállt.

– Siet? – faggatta a rendőrfőnök.

– Nem szeretnék elkésni az üggyel kapcsolatos megbeszélésről.

– Singla majd tájékoztatja. Koncentráljon az ügyre, Malart felügyelő! Az egész nagyon szokatlan. Valami rendkívüli dologgal nézünk szembe. Azt akarom, hogy vesse bele magát az ügybe száz százalékig. Nagy dolgokat várunk még öntől.

A harag szorította a torkát.

– És ne feledje – tette hozzá Bastos –, nincs hibázás. Megértette?

– Tökéletesen, főnök. Egyetlen dolog: tekintve, hogy visszatértem, az ügy pedig egészen kivételes, szükségem lenne arra a kéthavi fizetésre, ami a szabadság miatt kiesett.

– Tűnjön el, ne kísértse a sorsát!

– Főnök, egy vasam sincs, semmi pénzem rá, hogy a városban furikázzak.

Bastos felnyársalta a tekintetével.

– Meglátjuk, mit tehetek – vetette oda szárazon. Megnyomta a telefon gombját. – Singla főfelügyelő, Malart átmegy az irodájába. Tájékoztassa az értekezlet minden részletéről!

Milo az ajtó felé indult. A bejárattól visszafordult, hogy mondjon valamit. Ám egy pillanat múlva meggondolta magát, és kilépett az irodából. Útközben végig a földet nézte.

Gyűlölte a burkolt célzásokat, a személyével kapcsolatos kételyeket. Számított rá, de ettől még nem zavarta kevésbé. Bastos elődjének rendszerét, Emilio Vilaplanáét jobban kedvelte; vele nyíltan lehetett beszélni, kertelés nélkül. A nyomozói érdemei miatt előléptették, a kisujjában volt a szakma. Nem hagyta, hogy a politikusok elrettentsék, és a legutóbbi újjászerveződés volt a fordulópont. A legrosszabb még hátravolt: beszélnie kellett Singlával. Felsóhajtott. A többi tiszt döbbenten nézett rá. Tudta, hogy figyelik, miközben erőből megtolta a lépcsőházba vezető ajtót, majd lesétált a negyedik emeletre. Az utolsó szakaszon megtorpant, és nyugalomra intette magát; test, elme és szív, ebben a sorrendben. Azután az utolsó lépcsőfokokon is lesétált, és belépett a MEKGYE, azaz a Mossos d’Esquadra Különleges Gyilkossági Egységéhez, Katalónia rendőrségéhez.

A több tucat elrendezett asztal között a terem mélyére sétált, ahonnan Jordi Singla főnyomozó irodája nyílt. A reluxán át látta, hogy többekkel értekezik. Gyorsan lépdelt, de azért néhánynak visszaköszönt, a háta mögött ejtett megjegyzéseket pedig eleresztette a füle mellett.

Kopogás nélkül lépett be, közben nem tudott visszatartani egy tüsszentést.

Négy tekintet szegeződött rá. Bruno Bachs, a korábbi munkatársa kisöpörte szeméből a szőke frufruját. Goyo Bonhora, a törvényszéki orvos hátradőlt a székében, szögletes arcán szívélyesség tükröződött. Mellette egy nő oldalra fordult, hogy megnézze magának. Kedvesnek látszott. Vállig érő, szőke haj keretezte az arcát, melyből kiemelkedett a szürke, macskaszerű szeme. Farmert viselt, egy FBI-feliratos pólót és fehér sportcipőt. Az volt a benyomása, hogy egy hatékony, egyszerre rideg és szívélyes nőről van szó. A feszes testtartásából és abból, ahogy összeszorította a száját, az elismerés miatti szorongás egyik fajtáját olvasta ki.

– A regényhős – szólalt meg egy hang. – Elfelejtettük kiteríteni a vörös szőnyeget.

– Főnyomozó ‒ szólalt meg Milo.

Jordi Singla felegyenesedett a székben, egy csészéért nyúlt és belekortyolt, miközben a szeme szikrát szórt. Sápadt és nyúzott arca álmatlanságról árulkodott. Őszes haj, fekete bajusz, himlőhelyes arc. Mindig klasszikus fazonú ruhákat viselt. Keskeny váll, a mindenkori nyakkendője összhangban a feltűrt ujjú ingével, az alkarját az asztalon pihentette.

Milo látta, hogy nincs üres szék, úgyhogy állva maradt, magához szorította a piros mappát, mint egy büntetésben lévő kisiskolás. Tudta, hogy csak Singla újabb bosszújellegű próbáját kell kiállnia. Ha te betöröd az arcomat, én megnehezítem az életedet, amennyire csak tudom.

– Elkéstél, lemaradtál az értekezletről – mondta. – Ahogy elnézem, a kis barátnőd már átadta az akta másolatait, úgyhogy nem kell azzal vesztegetnünk az időt, hogy tájékoztassunk az ügy jelenlegi állásáról.

– Lenne egy kérdésem.

– Ki vele, de nem érünk rá egész reggel.

– Bármiféle piszkos nyom Eduardo Pinto kapcsán?

– Egyelőre semmi. Rojo és Cervera rajta vannak az ügyön.

– És az özvegy? – Kikereste a nevet a mappából. – Laia Subiratsról bármi?

– Viszonya van egy építésszel – szólt közbe Bachs felügyelő –, egy bizonyos Enric Matasszal. Nem tudjuk, köze van-e az ügyhöz. Épp vizsgáljuk az életét, de egyelőre nincsenek nyomok. Minden teljesen rendben van körülötte.

– Valakinek a múltjából lenne oka bosszút állni?

– Tíz évre visszamenőleg átnéztük, de semmi – válaszolta a szürke szemű nő. – A vagyonvédelmisek nem bukkantak semmilyen csalás vagy pénzügyi bűncselekmény nyomára. Egyébként Rebeca Mercader főfelügyelő-helyettes vagyok.

– És bármi, aminek korrupciószaga van?

Rebeca tagadóan ingatta a fejét. Úgy összeszorította a száját, hogy egyetlen vékony, fehér vonal maradt belőle.

– Mit tudunk a gyilkosról?

– Nagyon keveset – válaszolta Bonhora –, amit a felvételről ki lehet venni. Ez annyi, mintha semmi sem lenne. A motoros felszerelését bármelyik boltban meg lehet kapni, ahogy az acélkábelt és az öngyújtót is. Benzint használt. És hogy biztosan könnyen égjen a test, előtte motorolajjal kente be, hogy a gyúlékony anyagot jól beszívja a ruha, a bőr és a haj. A törvényszékiek mintát vettek a közteres jármű olajából, az üléseknél, a kormánynál és a földön.

– Hogyhogy? – érdeklődött Milo.

– A klasszikus gyújtóbombák felépítését követi. A test égése akkor következik be, amikor…

– Bonhora, nem fogjuk még egyszer meghallgatni – szakította félbe Singla. – Majd utána elmagyarázod neki. Következő kérdés.

– Műhelyek, autószalonok?

– Ostobaság – felelte Singla. – Képtelenség egyesével utánuk járni. Hétköznapi olajról van szó, mindegyik szerelő ezt használja, még a mieink is odalent a gépparkban.

– Ki volt a munkás, aki a közteres járművet a területen hagyta, és miért tett így? Van priusza?

– Egy okostojás – felelte Bachs. – Mivel nem végzett a munkával, ahelyett, hogy visszavitte volna a garázsba, lustaságból a Rambla Catalunya és a Consell de Cent sarkán parkolt le, hogy másnap onnan folytathassa. Megvizsgáltuk, tiszta.

– Júliusban metszik a fákat? ‒ csodálkozott Milo.

– A lámpák karbantartására kellett. Nem volt emelődarus járműve, ezért kölcsönvett egyet a közterületesektől. Valaki felhívta az ügyfélszolgálatot, hogy a Gràcia sétányon több utcai lámpát is betörtek, az önkormányzat már leadta a rendelést javításra. Valami huligán, mint mindig. – Még valami, haver? – kérdezte Singla. – Késő van.

– Felmentetek már a Casa Milà első emeletére? – érdeklődött Milo.

– Sena meg én – felelte Bachs. – Egy hatalmas, üres terem, szép meg minden, de semmi sincs ott. Konferenciateremnek szokták használni, meg…

– Nincs ott semmi, egyáltalán?

– Ablakok, mennyezet, oszlop és semmi más. – Az időnket vesztegetjük – fakadt ki Singla. – Nem fogjuk megismételni az értekezletet, majd elolvasod a jelentéseket.

– És mi van az internettel? Beazonosítottátok az IP-címet?

– Újabb zsákutca – válaszolt a felügyelőhelyettes. – A gyilkos a Ravalból, egy internetkávézóból osztotta meg a felvételt. Sok ember jár oda, mindenféle korú és kinézetű. Senki sem emlékszik semmi kirívóra. Újabb követhetetlen nyom. Ameddig nem készül el az elkövető fantomképe…

– Ez a pasas alaposan eltünteti a nyomait – vágott közbe Milo. – Engem a merészsége nyűgöz le. Felakasztja az áldozatát, felgyújtja, de senkinek sem tűnik fel vagy próbálja megakadályozni.

– Ez meglep? – kérdezte Singla. – Itt az emberek hozzá vannak szokva a tűzhöz, és az egész alig pár perc alatt történt. Mire az autóvezetők észrevették, már késő volt. A tűz és a város. Mindennap kéz a kézben járnak.

– Látnom kell a két videót, a gyilkosét és a biztonsági kamerákét.

– Találd fel magad! – válaszolta Singla –, az értekezletnek vége. A többiek már megkapták a parancsokat. – Miközben Bachs, Bonhora és Mercader felálltak, hozzátette: – Nem akarok szivárogtatásokat, megértetted, Malart? Az égett hús szaga megőrjíti az újságírókat. A többieket már figyelmeztettük. Maradj itt, beszédem van veled.

Milo megszorította Bonhora felé nyújtott kezét.

– Drukkolok, hogy könnyen menjen – dünnyögte. – Örülök, hogy láttalak.

– Mikor lenne alkalmas, hogy beszéljünk? – érdeklődött Milo, miközben a tekintetét Singlára szegezte.

– Amikor akarod, tudod, hol találsz. És figyelj, csak nyugalom!

– Akartam hozni egy ünnepi tortát, de nem volt időm – viccelődött Bruno, ahogy kifelé ment. – Később találkozunk.

A nő hagyta el utoljára az irodát.

– Klassz volt a belépőd. Én leszek az új munkatársad, Rebeca Mercader.

– Malart, csukja már be végre az ajtót! – parancsolt rá Singla. Milo fintorgott és a felügyelőhelyettes döbbent arckifejezése előtt becsukta az ajtót.

– Övön aluli volt engem kiemelned a többiek előtt a szivárogtatással kapcsolatban – mondta. – Értem a velem szembeni ellenérzéseidet, de hagyd ki ebből a csoportot.

– Most utasításokat adsz?

– A megbocsátás jó érzés. Én már túl vagyok rajta.

– Valóban? Megbocsátasz nekem? Te aztán tökös gyerek vagy!

– Nem saját akaratomból jöttem, felhívtak.

– Igen, már látom, hogy jó kapcsolataid vannak – válaszolta Singla megvetéssel. – De az utasítások arra nem térnek ki, hogy meg is kell könnyítenem a dolgodat.

– Nem is kell. Más dolog viszont akadályozni a nyomozásomat.

– A te nyomozásodat? Én irányítok, én adom a parancsokat. Nem kedvellek, Malart. Villogsz itt, játszod az érdekes pasast, de engem nem versz át. Volt néhány sikeres ügyed a múltban, de a csoport nélkül semmit sem oldottál volna meg. Nem csípem azokat, akik különlegesnek hiszik magukat. Nem tesznek jót a csapatnak, és csak konfliktusokat okoznak. Te épp ilyen vagy.

– Ez a te véleményed – ellenkezett Milo –, de akárhányszor ismétled meg, attól még nem lesz igaz.

– Én a helyedben visszakúsznék az odúmba.

– Szó sem lehet róla, főnök. Ott nincs ilyen hűvös, mint itt.

Singla a fejét csóválta.

– Hibás döntés – válaszolta.

– Az az én problémám.

– Nem, a te problémád én vagyok. – Azzal Singla végigsimította az arcát. – Még várom a bocsánatkérésedet.

Milo az ajtó felé indult. Singla hangja hallatán megtorpant.

– Mercader felügyelőhelyettes, a bébiszittered ül a régi asztalodnál. A tiéd a sarokban van, a mosdók mellett.

Milo az új asztalához indult. Betette a piros mappát a fiókba, és Toni Crespo őrmester, az adatkeresés szakértője felé igyekezett.

Bachs megállította.

– Úgy sejtem, nem ment jól a beszélgetés a főnökkel.

– Vág az eszed – felelte Milo.

– Várható volt. Összevarrták az állkapcsát, hogy a csontok összeforrjanak, és három hétig szívószállal ette a püréket. Jól behúztál neki, öreg.

– Ne hívj így, nem vagyok az öreged. Majd később beszélünk, elmegyek a La Pedrerához.

– Már körbenéztünk az első emeleten – ismételte meg Bachs.

– A saját szememmel akarom látni, lehet?

Bachs felemelte a kezét, és nézte, amint elmegy. Nem is olyan régen még ugyanazt az utat járták. Együtt kezdték a rendőrakadémiát, mindketten a legjobb eredménnyel végezték el a képzést, és mindketten Girona körzeti rendőrségébe kaptak kiküldetést. Ott a Nemzeti Rendőrség helyetteseiként egyre bővült a hatáskörük. Együtt haladtak felfelé a ranglétrán, mígnem felügyelőhelyettesek lettek. Ebben a vidéki körzetben történt, hogy az akkoriban felügyelő Emilio Vilaplana kiélezte a kettejük közötti versengést, és később, amikor a Barcelona Városi Rendőrségi Körzet feloszlott, magával vitte őket a különleges gyilkossági egységhez, és bevette őket a csapatába. Sikeres, kivételes csapat voltak. Bruno volt a vicces és cserfes, Milo pedig a komoly és visszafogott. Egyszerre lettek nyomozók. Aztán jöttek a súrlódások, és a páros feloszlott.

Malart Crespo őrmester asztalához ért.

– Toni, hogy állunk? Szükségem van a Casa Milà első emeleti lakásának teljes előtörténetére; korábbi bérlők, tulajdonosok, érted. – Crespo jegyzetelni kezdett. – Aztán egy magánéleti és szakmai jelentésre Eduardo Pintóról. Korábbi és jelenlegi pozíciók, munkatársak, hová járt iskolába. Minden ilyesmi. A közlekedésiektől kérj ki egy listát a gyilkosság napján kiszabott büntetésekről, mondjuk úgy tíz lakótömbnyire a La Pedrerától, az áldozat felakasztásától számítva tizenkét órára visszamenőlegesen. És még egy utolsó, szerezd meg az önkormányzati ügyfélszolgálatra befutott hívás felvételét, amiben bejelentik az összetört utcalámpákat. Ó, és látnom kell a két videót!

– Máris nekiállok – válaszolta Crespo. Harmincvalahány éves volt, kissé túlsúlyos és kopaszodó, az informatikai zsenik szórakozottsága lengte körül. – Már meg is van a jelentés Pintóról. Mercader elkérte, odaadtam neki. A videókat máris átküldöm a vetítőterembe, ha szeretnéd. Nagyon örülök, hogy újra együtt dolgozunk, felügyelő.

– A videókat hagyjuk későbbre! És én is örülök, hogy látlak, Toni.

Ahogy megfordult, a szürke szemű nőbe ütközött.

– Malart, Rebeca Mercader felügyelőhelyettes vagyok, az új munkatársa, és…

– Már említetted – szakította félbe Milo. Újra elindult.

Rebeca dühösen hadonászott a nyomában.

– Megtudhatnám, mi bajod van velem? – kiabálta. Többen is feléjük fordultak, Milo megtorpant. – Mit akarsz elérni? Szándékosan nem veszel rólam tudomást? Már harmadjára csinálod!

– Jól van, köszönnöm kellett volna, udvariasnak, normálisnak lennem, nyilván. De egyik sem vagyok. Hosszú napom lesz, és a fejem is fáj. Ha megbocsátasz, most dolgom van – felelte Milo, és már indult is.

– Nem, nem bocsátok meg. – Rebeca követte. – Nem hallod, hogy hozzád beszélek?

Milo újra megállt.

– Hová mész?

– Veled tartok.

– Ne is álmodj róla!

Lépett egyet, Rebeca pedig követte.

– Ez nevetséges. Ha akarod, ha nem, veled megyek, ez a parancs. Úgyhogy két lehetőségünk van: értelmesen működünk együtt vagy úgy, mint most, abszurd és szánalmas módon.

A lifthez értek, Milo megnyomta a hívógombot. Egy pillanatra elgondolkozott.

– Rendben, kemény csaj vagy, nyertél – mondta. – Hozz egy autót az egységtől, és vegyél fel a bejáratnál. Az enyémben nincs légkondi. És hozz egy fényképezőgépet is.

Kinyílt az ajtó, Milo belépett a liftbe és megnyomta a földszint gombját.

– Mire fel ez a nagy kapkodás? – kérdezte Rebeca.

– A mai program: kifúj, beszív, kifúj. – És mielőtt becsukódott volna a lift ajtaja, megmagyarázta: – Buddha is megmondta.

Lefelé menet a tekintetét a földre szegezte, a kezét a zsebébe mélyesztette. Ahogy az előcsarnokba ért, felgyorsította a lépteit a kijárat irányába. Az utcán a tűző napsütés ellenére megkönnyebbülten lélegzett fel.

3

– Uraké az elsőbbség – szólt Rebeca. Hagyta előremenni Milót a La Pedrera első emeleti lakásába. – Csak hogy lásd, én jól nevelt és udvarias vagyok.

Csendben tették meg az utat egy szürkésfekete, megkülönböztető jelek nélküli SEAT Leónnal. A komoly és összeszedett Mercader idegeskedés nélkül vezetett a nagy forgalomban, le sem vette a tekintetét az útról, csak hogy kifejezze a dühét. Milo közben nézelődött. Miután leparkoltak az épülettől pár méterre lévő rakodóhelyen, kivett a kesztyűtartóból egy kék igazolványt, melyen a Mossos d’Esquadra emblémája díszelgett. Jól láthatóan a szélvédőre helyezte. A bejáratnál végignézett a sorban álló embereken. Fél tömbön át kígyóztak a Provença utcán, többnyire turisták voltak. Az azonosítást követően Rebeca a biztonsági szolgálat felelőse után kérdezett, aki a jelvények előzetes ellenőrzése után felkísérte őket a lépcsőn, hogy kinyissa a jelenleg üres termet.

A hatalmas helyiség szépségétől Rebeca lélegzete is elállt. Bútoroktól és tárgyaktól csupasz volt, szabálytalan formájú, kanyargó falakkal. Gaudí, újító stílusához híven, köz- vagy főfalak nélkül, pillérekkel alkotott tágas teret, hogy kedve szerint oszthassa fel a helyet, egyetlen egyenes vonal nélkül. Ez volt a leglenyűgözőbb tulajdonsága, mert a megvalósítása rendkívül nehéz lehetett. Minden a tengert idézte. A padlón a világoszöld hatszögek tengeri csigákat ábrázoltak. A plafon pedig a tengerparti homok és a hullámok fodrainak, habjának keveredését.

Rebeca elismerően füttyentett és a szoba közepe felé indult. A háta mögött Milo nyugodtan, figyelmesen állt. Megkérdezte, itt lakott-e a Milà család.

– Azt hiszem, igen. Amennyire utánaolvastam, úgy tudom, Milà asszony ellehetetlenítette Gaudí életét. Nyugtalanították a költségek, ezért számos megvalósításra váró ötletéről lebeszélte. Aztán alighogy befejezték a művet, az asszony első dolga volt, hogy mindent letakarjon az új dekorációval. Még a szobrokat is – mutatott rájuk –, így az jobban követte a korabeli polgári ízlést. El tudod képzelni? A zseni töri a fejét, a háziasszony meg a vendégek véleményétől rettegve elrejti az alkotását. Hihetetlen. – Anélkül, hogy visszafordult volna, Rebeca hozzátette: – Remélem, jó pontszámot kaptam.

– Miről beszélsz?

– A seggemről. Azt bámulod. Minden negyvenes férfi egyforma.

Azonnal elkapta a tekintetét a nő nyúlánk alakjáról.

– Ne legyél ennyire beképzelt. És figyelj, tanulj meg számolni.

– Mindig ilyen barátságos vagy?

Milo az ablakok felé fordult. Az erkélyre nézőhöz ment, ahol a gyilkos felakasztotta az áldozatát, és az utcát, a forgalmat figyelte. Majd az erkélyt, a teraszt fürkészte. Semmi különöset nem vett észre.

Hirtelen megfordult.

– Teljesen összezavarsz – szólalt meg durván –, megszakítod a gondolatmenetemet.

– Hogy én zavarlak össze? Te aztán lenyűgöző vagy, felügyelő.

Milo körbe-körbe járkált. Bosszúsan jelölte ki a területet.

– Lennie kell itt valaminek. De egyszerűen nem tudok rájönni.

– Mit keresel?

– A gyilkos ezt az erkélyt választotta. Egy tucat közül éppen ezt. Miért?

– Mert ez állt neki kézre? ‒ kérdezte Rebeca.

Milo kiszúrt néhány nyomatot a teraszhoz legközelebbi oszlopon. Közelebb ment, hogy jobban szemügyre vegye őket. Döbbenten járta körbe.

– Találtál valamit? – kérdezte Rebeca.

A férfi intett neki, hogy lépjen közelebb.

– Mit látsz ott? – mutatott egy pontra.

Rebeca gyorsan odament és közelebb hajolt. Ott, az arabeszkek, kagylók és más alakzatok között két szó volt látható.

– Bocsáss meg – olvasta. – Alatta meg: Mindent, katalánul.

– És ott? – kérdezte Milo, megkerülte az oszlopot, és a következő szóra mutatott.

Felejts, katalánul.

– „Bocsáss meg mindent és felejts” – suttogta Milo. Az arcára árnyék borult. – Jó tanács, de nehezen teljesíthető.

– Hogy érted?

Egy baljós érzés kerítette hatalmába. Meglátott egy szempárt a feliratok között. Vigyél ki innen. Haragos, őrült düh tekintete. Olyan leszel, mint én, a génjeidben van. Elszabadult, bántó kacaj. Baszd meg! A félelem. A fiam vagy. Megbocsátani? Soha. Elfelejteni? Képtelenség.

Elszorult a torka.

– Felügyelő, kérdeztem valamit.

Milo visszaugrott a jelenbe.

– Könnyebb mondani, mint csinálni. Mint minden tanács esetében. Én nem tudnám megvalósítani.

– Szerinted köze van a gyilkossághoz?

– Fogalmam sincs. De túl nagy véletlennek tartom, hogy megbocsátást és továbblépést javasló feliratok vannak épp annál az ablaknál, amely arra az erkélyre néz, ahol Pintót élve felgyújtották. Mit gondolsz?

– Jelen pillanatban azt, hogy Gaudí hívő lélekként írta oda ezeket a szavakat. Talán emiatt fedette le Milà asszony az oszlopokat. Biztosan az épület felújításakor találtak rájuk.

– Nekem mindegy – felelte Milo. – Ha a gyilkos tudott a feliratokról, és ennek a bizonyos oszlopnak az elhelyezkedéséről, könnyen lehet, hogy emiatt pécézte ki az oldalra nyíló erkélyt. A homlokzati helyett, ami logikusabb lett volna.

– Van benne valami – mondta Rebeca. – Talán ugyanaz a baja, mint neked, és amiatt választotta. Mert nem tud megbocsátani és felejteni.

– Vagy azt akarja elmondani, hogy nem hajlandó ezt az utat követni – finomított a gondolatmeneten Milo. – Akárhogy is legyen, se nem felejt, se nem bocsát meg.

– És ez hová vezet minket? ‒ suttogta Rebeca.

– A múltba, a problémák szokásos gyökeréhez.

– Vagyis ahhoz, amit már eleve tudtunk – állapította meg a nő. – Nem tesz hozzá semmi újat.

– Én nem lennék ebben olyan biztos. Készíts pár képet a feliratokról, aztán menjünk innen! – Milo az ajtó felé tartott. – És szólj a gondnoknak, hogy már itt se vagyunk.

– Egy pillanat! Hová mész? ‒ kérdezte mérgesen Rebeca.

– A szemben lévő sarkon várlak – válaszolta Milo.

– Melyik szemben lévő sarkon? Melyiken a három közül?

Milo a lépcsőn lefelé igyekezett, hogy minél hamarabb megszabaduljon az iménti érzéstől. A feliratok elindították benne az emlékek folyamát, és a gondolataiban olyan jelenetek bukkantak fel, amelyekről úgy vélte, az emlékezete legmélyén raktározódnak. Újra átélni őket hatalmas kereszt volt, amely megkeserítette az életét. Előzetes figyelmeztetés nélkül törtek a felszínre, és akkor már nem maradt más választása, mint ökölbe szorítani a kezét, hogy kitörölje őket a fejéből. Nem, a felejtés luxusa nem mindenki számára adatott meg. Ez a luxus túlmutat az akaraton. És kész átok volt, hogy nem érhette el.

Kilépett a fullasztó hőségre és anélkül, hogy körülnézett volna, átvágott az úttesten a szomszédos járdára. Néhány dudaszó rántotta vissza a valóságba. Keresztülment a sétányon, majd leült a járdasziget egyik szecessziós lámpaoszloppadjára. Azonnal érezte a bőrén csorgó izzadságot. Akkora volt a hőség, hogy úgy képzelte, forró levegőt szív magába.

Az épületeket, az irodákat, az emeleteket nézte. A luxus ellenére méhkasnak látta őket. Aranycellákba zsúfolódtak, egymás hegyén-hátán, mindenki biztonságosan elszigetelődött a saját világában. Számára ez Barcelona egy újabb paradoxonja volt. Magány és elszigeteltség abban a városban, ahol az űr kitöltése volt a legfontosabb. Az egész város ordított az emberi kapcsolatokért, és mégis a felebarátokra gyanakvás birodalma volt.

Rebeca jelent meg előtte csípőre tett kézzel.

– Körbejártam mindhárom utcasarkot, mire megtaláltalak ezen a padon – förmedt rá.

– És te nevezed magad nyomozónak? – Milo felállt. – Csakis azon a sarkon lehettem, ahonnan a gyilkos felvette a hátborzongató jelenetet. Menjünk pontosan oda, ahol állt. Láttad a videót?

– Néhányszor – válaszolta a nő bosszúsan.

– Vezess oda!

Odasétáltak a ponthoz, ahonnan Rebeca szerint a gyilkos rögzíthette az eseményeket. A hely most utcai árusoktól hemzsegett. Néhány sötét bőrű afrikai táskát árult, szemüveget, kendőt, egytől egyig hamisított márkákat. A földre terített fehér lepedőkön kínálták a portékájukat.

– Ez az – mondta –, nagyjából.

– Nagyjából? Pontosíts!

– Azt mondanám, hogy onnan, ahol a Louis Vuitton-hamisítványokat áruló férfi áll.

Közelebb léptek. A férfi az öveken lógó jelvények láttán megrántotta a kötelet, batyut formált az árujából, és elfutott, éppúgy, mint a többiek. Pár másodpercen belül az összes árus eltűnt a környékről.

Rebeca jobbra-balra nézett, a La Pedrerához viszonyítva a filmezés szögét számolgatta, majd két lépéssel hátrébb állt.

– Innen vette, egészen biztos vagyok benne – mondta.

Milo néhány méterrel arrébb állt. A kezével szemellenzőt formált, és felnézett. A szecessziós utcalámpák nagyjából hat méter magasak voltak, húszméterenként álltak, és nem volt körülöttük védőháló. Nem tűnt túl nehéz feladatanak kilopni a villanykörtéket.

– Melyikeket kellett megjavítani?

– Ezt, azt és azt a hármat – mutatta Rebeca. ‒ Kettőt itt az utcasarkon, majd három másikat a túloldalon. – Szerinted direkt választotta őket?

Milo visszament mellé. Megvonta a vállát.

– Lehetséges. Talán a gyilkos tette tönkre az égőket, majd felhívta az ügyfélszolgálatot, hogy egy karbantartó jöjjön ki darusautóval, és javítsa meg őket. Ötöt tört el, hogy a gondnoknak ne legyen ideje befejezni a munkát, így muszáj legyen másnapra halasztania a végét.

– És hogy jósolta meg előre, hogy ebben a zónában parkol majd le? Vissza is vihette volna a garázsba.

– Népi bölcsesség. Amit ma megtehetsz, azt csak halaszd holnapra. És ha megspórolsz egy utat, már nyert ügyed van. Ki jönne rá? Egy felettes? Nemzeti sajátosságról beszélünk, nem magánvállalatokról.

– Túl kockázatos – felelte Rebeca. – És bonyolult. Nagyon sok minden alakulhatott volna máshogy is.

– Kockázatosabb, mint egy haldoklót felakasztani a La Pedrera épületére és felgyújtani? Ráadásul biztos, hogy volt B terve. Nagyon alapos a pasas, nem hinném, hogy bármit is a véletlenre bíz.

– De ha az van, amit mondasz, és az adminisztráció így működik, honnan tudta a gyilkos, hogy ilyen hamar megkapja az engedélyt a javításra? Lehetetlen kiszámítani a hívás és a fenntartók válasza közti időt.

– Hol vagyunk most? – kérdezte Milo.

– A Gràcia sétányon, miért? Igen, az aranybánya meg minden, de…

– Gondolj bele! Itt nem állhat öt utcai lámpa égők nélkül, mit mondanának a turisták? Kész botrány lenne. Üvegszilánkok a La Pedrera előtt, ilyen közel a Casa Batllóhoz? Nem, nem tudhatta biztosan, hogy egy nap sem telik majd el, és máris küldik a szerelőt, de számolt vele. Más lenne a helyzet, ha El Ravalban, Hortában vagy Santsban esik meg. Még karácsonyra se cserélnék ki őket.

Rebeca néhány pillanatig hallgatott.

– Mindig mindenre van válaszod? Kész főnyeremény vagy.

– A feleségemnek mondd.

A nő kérdőn nézett rá. Milo a gyilkos helyén állt, a földet vizslatta, ide-oda forgatta a fejét.

– Mit keresel? – faggatta. – Öt nap telt el azóta, hogy az emberünk ideállt, és nincs itt semmi. A bűnügyisek már megvizsgálták.

Milo zsebre dugta a kezét. Lehajtott fejjel sétálgatott a területen. Néha félrerúgott egy levelet, műanyag szemetet vagy cigarettacsikket.

– Mondom még egyszer, nincs mit keresnünk. Sok nap eltelt már, és a…

– Ők nyomokat kerestek. Én mást.

– Mint például? Miről beszélsz?

Milo hirtelen leguggolt és így szólt:

– Például erről.

Rebeca lehajolt hozzá. A földre térdelt.

Látta, hogy egy fekete színű sprével felfújt G betűre mutat a hatszögletű köveken, a fapad és a bokrok szegélye között. Közepes méretű, körbe írt alakja tisztán látszódott a Gaudí által tervezett kőburkolaton.

Néhány gyalogos megállt, hogy megnézze, vajon mit vizsgálnak olyan kíváncsian.

Egy pillanat múlva még többen lettek. Egy idős asszony megkérdezte tőlük, mit néznek.

– Asszonyom, haladjon tovább! És a többiek úgyszintén – szólt rájuk Rebeca parancsoló hangon. – Nincs itt semmi látnivaló, rendőrségi ügy. – Visszafordult Milóhoz. – Mi ez?

Egy sziréna fülsüketítő hangja harsogta túl a kipufogócsövek és dudák megszokott zaját.

Amikor a csinnadratta alábbhagyott, azt mondta:

– Egy firka.

– Azt látom, de miről? Több is van. Hogy ne menjünk messzebb, ott is – felelte. A járdaszegélyre mutatott, ahol ez állt: Nem a spekulációra! – És ott, a falon, egy graffitis firkája. És ez a szimbólum a földön – mutatott egy körbe írt A betűre. – És az 1984 felirat a bankautomatán. Minden tele van firkákkal.

– Pont ezért nem tulajdonítottak neki jelentőséget a bűnügyisek. Azt gondolták, egy graffiti a sok közül.

– És nem az?

– Nem hiszek a véletlenekben – válaszolta halkan.

– Véletlenek? Az egész város egy telefirkált fal, mindenhol ezekbe ütközöl, de te pont erre figyelsz fel. Mi olyan különleges benne?

– Hogy egy G betű.

– Van szemem. Azt kérdezem, mit jelent.

Milo visszatartotta a lélegzetét. Az nem csak egy firka volt. A gyilkos rajzolta volna? Azért állt oda, hogy felvegye, amint az áldozata elég a lángok között. Megérkeztek a tűzoltók, volt ideje elmenni, abbahagyta a filmezést. De előtte… előtte… Szignóznom kell a művemet. Most már valaki vagyok, és nyomot hagyok. A hóhér nyoma. A sokktól ködös lett az elméje, és zihálni kezdett. Láthatatlan vagyok. Nem adhatta meg magát a belső ellenségének. Mind vakok. Nagy súly nehezedett a mellkasára, mintha egy titokzatos jelenség szállta volna meg a tüdejét, és megnehezítette volna a légzését. Nem tudnak elkapni. Ha igaz, amit látott, azzal kinyitja Pandora szelencéjét. Az én világom biztonságban van. Minden érzéke azt súgta, hogy a betű fontos. És számára az érzékek jelentették a valóságot.

De tévedhetett is.

Belesápadt. Sikerült kivernie a fejéből a gondolatot, lerázta magáról a súlyos jelenést, és újra vett levegőt.

– Valami baj van? ‒ kérdezte Rebeca.

Milo mélyet sóhajtott. A hóhér nyoma. Kifújta a levegőt.

– Jól vagyok – felelte, de akadozott a nyelve. – Sok mindent jelenthet, mit tudom én.

– Gaudí G betűje lenne? – kérdezett rá Rebeca. – Túl gyerekesnek látom; sehová sem vezet, és drámaian abszurdnak tűnik. Mit gondolsz?

– Ki tudja?

– Ez minden mondanivalód?

– A G betűnek sok szimbolikus áthallása van – vetette oda. Az én világom biztonságban van. – Többek között tipikusan a szabadkőművesek betűje.

Rebeca kétkedőn nézett rá.

– Lehet egy városi graffitis aláírása – válaszolta.

– Vagy a gyilkosé – ellenkezett Milo.

Összenéztek.

– Ami azt jelenti… – kezdett bele felgyorsítva Rebeca.

– Folytasd!

– Nem, folytasd te, te vagy a szakértő.

– A szakértő? – fakadt ki Milo. Nagy nehezen felállt. – Nem te vagy az, aki több külföldi képzést is elvégzett bűnözői magatartás elemzéséből?

– Ez most nem ide tartozik – vágott vissza Rebeca. Ő is felállt.

– Miért nem? Hol végezted őket?

– Quanticóban, Virginia, Egyesült Államok.

– És ott nem tanítottak meg semmire? – kérdezte indulatosan Milo.

– Mi bajod van?

– Felidegesítesz – szúrt oda ridegen. – Megjelensz, kiskutyaként loholsz a nyomomban, egyfolytában eltereled a figyelmemet, nem hagysz koncentrálni, és szünet nélkül kérdezgetsz. Mit akarsz, hogy viselkedjek? Igen, feldühítesz.

– Nem tudtam, hogy ennyire zavar a jelenlétem.

– Most már tudod!

– Felügyelő, minden tisztelettel…

– Felejtsd el a tiszteletet – szakította félbe Milo a nőt –, nem hiszek a hierarchiában. Beszélj normálisan!

– Miért érzed magad veszélyben a nememtől?

– Mi a francról beszélsz?

– Quanticóban, amikor az ellenkező nemű munkatársakkal való közös munkáról tanítottak minket, figyelmeztettek, hogy előfordulhat ilyesmi. Úgy hívják, feszültség…

– Baromság. Tartogasd másnak a hülyeségedet!

– Nem hülyeség, tényleg így van. – Rebeca látta, ahogy Milo pislog, érzékelte az erőfeszítést, hogy visszafogja magát. Sóhajtott. – Mi lenne, ha félretennénk a problémáidat, és arra az átkozott G betűre koncentrálnánk?

Milo dühösen a földre szegezte a tekintetét. Minden egyre rosszabbul festett a G betű miatt. Ha azt jelentette, amit sejtett, egy sor bonyodalom zúdul a nyakába. Látta maga előtt Singla reakcióját arra, ahogy előadja neki az elméletét, az események láncolatát. Keresztre fogja feszíteni.

– Ilyen az emberi természet: szereti csesztetni a többieket.

– Miről beszélsz?

– Készíts néhány képet, és…

– Itt ne merj hagyni megint!

– Van kedved meginni valamit? Kiszáradtam. – A nő bólintott. – Menjünk be a Casa del Libro kávézójába, innen két sarokra. És figyelj, kemény csaj, egyáltalán nem érzem magam veszélyben a hormonjaidtól. Csak hogy világos legyen.

– Én meg nem vagyok kiskutya, legfeljebb vadászkutya. – Rebeca arcán mosoly futott át, ami azonnal rá is fagyott, amint Milo megfordult, és gyors léptekkel továbbindult.

Ez alkalommal könnyedén rátalált. A kávézó sarkában lévő asztalnál ült, amit a könyvbemutatókra szoktak lefoglalni. Két üveg gyümölcslé, egy alma és egy narancs nyitásra készen várakozott két pohár társaságában.

Milo látta Rebecát közeledni rugalmas és elszánt lépteivel. Az átlagnál magasabb, arányos testalkat, keskeny csípő. Amikor eljött az őrsről, egy fekete lenvászon zakót vett fel, hogy eltakarja a fegyverét. A vállig érő haja a zene ütemére libbent. Választott egy széket, megfordította és úgy ült rá.

– Mi történik? – tudakolta.

– Ha valami rosszul is elsülhet, az rosszul fog elsülni. Nem kell így lennie, de így lesz. Mindig. Ebben az esetben a problémák csak most kezdődnek majd el. Már ismerem a dörgést. Történik valami váratlan, és az egész világ megőrül.

– Rád céloztam. Nem értem a reakcióidat, a hangnemváltásaidat.

Milo hirtelen merevséggel összekulcsolta a karját.

– Látod? – folytatta a lány. – Máris védekező állásban vagy.

– Semmi köze hozzád.

– Most jön a „de…”

– De ahhoz szoktam, hogy a munkában a saját fejem után menjek. – Mélyen a szemébe nézett. – Terítsük ki a lapjainkat. Van itt valami – megkopogtatta a fejét –, ami segít a dolgok rögzítésében. Ne nézz furának. – Szerette volna elmagyarázni a nőnek, hogy a valóságot és a megérzéseket elválasztó vonal nála néha olyan keskeny, hogy olykor attól fél, megbolondul, ám végül nem tette. – Ehhez térre és csendre van szükségem, nem állandó csacsogásra.

– Ezek szerint igaz, hogy hangokat hallasz?

Milo fintorgott.

– Tudom, hogy a központban az általunk körözött bolondok és köztem a jelvény az egyetlen különbség. És mindez azért, mert veszem az antennák, az ösztöneim adását. De ez csak az én rendszerem.

– Jók az empatikus készségeid, bele tudod élni magad mások helyzetébe. Értem.

– Nem, nem érted. Csak a munkában működik, az életben egy csődtömeg vagyok. És nem mindig uralkodom a reakcióim felett. De nem vagyok bolond – zárta le Milo fagyos hangon.

– A más, a meg nem értett általában támadás célpontjává válik. Innen erednek a konfliktusaid.

– Nagyon bölcs. Evidensnek veszem, hogy megértetted, mire van szükségem.

– Igen, zavarlak. Nem szoktál hozzá, hogy egy nővel dolgozz.

– Már megint ez az ostobaság – mondta Milo ingerülten. – Férfi, nő, egyre megy. A társaság a kellemetlen. Egyre nehezebben viselem.

– De hiszen Bachsszal dolgoztál, társak voltatok.

– És nézd, hová jutottunk. Itt van a bizonyíték.

– Történt valami kettőtök közt?

– Semmi olyan, ami érdekelhet.

– Ha érdekel, én a csapatmunkában hiszek.

– Én is, de csak később. Először egyedül kell lennem, zavaró tényezők nélkül. Nem megy máshogy.

– Rendben – felelte Mercader –, pont annyira maradok majd a háttérben, hogy legyen tered. És most mondd el, mit gondolsz a feliratokról, a betűről. Hová vezetnek? Mondd el, mit jelez az antennád.

– Egy pillanat – válaszolta Milo, majd felkelt. – Elmegyek megkeresni a jósgömböt.

Lement a rámpán, és ahogy a kasszához ért, az önsegítő könyvek felé kanyarodott. Elege volt a kérdésekből, nem akart a válaszok embere lenni.

A borítókat nézegette. Az egyik a vonzás törvényéről értekezett, ezt elvetette. Elég elmélete volt mára a felügyelőhelyettesnek hála. Egy másik azt állította, hogy az egyén viselkedése meghatározza és alakítja a jövőt; ezt is félretette. Belenézett a harmadikba, amelyik a siker törvényeiről írt. A következő az embereket gyógyító akarat hatalmáról szólt, a sokadik pedig arról, hogyan adjunk értelmet az életnek. Az utolsó az időkezelést taglalta. Kedvetlenül ingatta a fejét. Miért nem írt valaki olyasmiről, ami segíthetne neki? A szemle végén talált egyet arról, hogyan legyünk boldogok a munkában. Mint a pestistől, úgy menekült tőle. A munkájában, akárcsak a szennyvízcsatornák tisztítása közben, lehetetlen boldognak lenni.

– Itt inspirálódsz? – kérdezősködött Rebeca.

Milo bosszúsan nézett rá.

– Olyan vagy, mint egy zabszem a seggemben. Nem úgy volt, hogy hagysz némi teret?

– Azt mondtam, hogy épp annyit, amennyit muszáj. Már tíz perce itt vagy.

– Hát nem volt elég. Többre van szükségem.

– Most komolyan, mit csináltál?

– Segítséget kerestem, nem egyértelmű? Menjünk a kávézóba, ott felejtettem a gyümölcslevemet.

– Jobb, ha megyünk – felelte a nő. Átnyújtott neki egy üveget. – Az almalevet megittam.

– Fizettél?

– Micsoda megkönnyebülés, mi?

– Tökéletes – válaszolta Milo. – A narancslevet akartam.

A turistáktól hemzsegő Gràcia sétányon ballagtak. A vibráló hőségben zsebesek, tolvajok és a karjukban gyerekeket tartó koldusok felvonuló hadserege vette őket körül. Az egyik nő egy luxusüzlet bejárata mellett ült a földön, az ölében félig rongyokba rejtett porontyot tartott. Talán igazi volt, talán műanyag. Miközben az egyik kezével pénzt koldult, a másikban egy legújabb generációs mobilt tartott, azon keresztül kiabálva beszélt. Nem, a hazugság nyáron sem pihent.

Ahogy a kocsihoz értek, Milo a sofőrüléshez ment, de a nő a levegőben megrázta a kulcsokat. Finoman félretolta őt, és ő ült a kormányhoz. Milo az anyósülésen foglalt helyet, kezét a térde közé szorította.

– Nem szereted, ha egy nő irányít.

– Na tessék! Újabb hülyeségek Quanticóból?

A nő beindította a motort és becsatlakozott a hömpölygő forgalomba.

– Mit mond Crespo jelentése az áldozatról?

– Nem sokat. Miután kulturális tanácsos volt, visszament a La Caixa bankhoz, ahol az igazgatói tanácsban kapott állást – magyarázta Mercader. – A politikai pályafutása előtt Pinto részlegigazgató volt, provinciális és köztársasági küldött. Azelőtt számos pozíciót töltött be a csoporthoz tartozó különböző cégekben. A karrierje során számtalan ellenséget szerezhetett, mintha tűt keresnénk a szénakazalban.

– Elvetném a politikai vagy gazdasági indítékot. Senki sem vállal akkora kockázatot, hogy így álljon bosszút, még ha csődbe ment is. Ez egy aránytalan tett, túl sok kellemetlenséggel. Itt valami mélységes gyűlöletről lehet szó, túl a versengésen vagy pénzen.

– Akkor fókuszáljunk csak a magánéletére?

– Nem „csak”, hanem „is”.

Rebeca megállt egy rendőrlámpánál.

– Tudnál kevésbé titokzatos lenni?

– Bocsáss meg mindent, és felejts! – mondta Milo. – Felejteni. Idő. Tágabb periódus, mint ami a leszámolások esetében szokás. Régi történet. Az indíték a régmúltban van.

– Ezt mind a feliratból következteted ki?

– A múlt olyan teher, ami végigkísér az életed hátralévő részén. Amikor a legkevésbé számítasz rá, akkor nehezedik rád, mert mindig ott van. És ez hosszú távon a legkisimultabb idegeket is megtépázza. Bosszúvágyat ébreszt. Egy kísérteties, beteges terv kiötlésére kényszerít.

A nő a szeme sarkából figyelte Milót. Valahogy másmilyennek tűnt neki, ugyanazon a hangszínen, de érzelmek nélkül beszélt. Mintha egy litániát szavalt volna el.

– Saját tapasztalatból beszélsz? – puhatolózott Rebeca.

Milo megköszörülte a torkát, és rákérdezett, találtak-e valami fontosat a tanúk vallomásaiban. Mercader elmagyarázta, hogy alig lehetett kihámozni valamit belőlük, és azt tudakolta, volt-e már szerencséje hasonló ügyhöz. Nem válaszolt. A fejében összekeveredtek a kérdések a lehetőségekkel, a talált kiindulópontok és az általuk ébresztett érzések. Mérlegelt, értékelt, vizsgált, de minden homályosnak bizonyult. Talán ha megosztaná a nővel, rendet teremthetne a fejében.

– Ha egyértelműnek vesszük, hogy a felirat összefügg a gyilkossággal – folytatta Milo –, valami pozitív dologra bukkanhatunk.

– Válaszolsz valaha a neked feltett kérdésre? ‒ kérdezte Rebeca. ‒ Mindegy, sorold, mi lenne ebben pozitív!

– Hogy az áldozatot nem véletlenül választották ki, ez megkönnyítené a munkánkat, és hatalmas terhet venne le rólunk. A gond az, hogy nem állíthatjuk biztosan.

– És milyen terhet venne ez le rólunk? – érdeklődött a nő.

– Az ismétlődés lehetőségét. – Milo Rebeca felé fordult. Töprengőnek látta a nőt, a tekintete a semmibe veszett. Visszanézett a forgalom irányába. – Te is tudod, hogy a klasszikus modell szerint ezt csinálják a haszonleső gyilkosok. Amikor megtetszik nekik a dolog, megismétlik.

– Akkor ünnepelhetünk.

– Felejtsd el! A G betű mindent megváltoztat.

– Miért? Mit árul el? – kérdezte Rebeca, és bekanyarodott a Travessera de les Corts irányába, elfoglalva a buszsávot. – Mi az ördögöt változtat meg?

– Ha azt feltételezzük, hogy a gyilkos aláírása, lehetséges, hogy nem áll meg Pintónál. Talán egy sorozatról van szó, amit a volt tanácsossal kezdett el… ez pedig kinyitja majd Pandora szelencéjét.

– És ha aláírás helyett másról van szó?

– Ha köze van a szabadkőművesek jeléhez, és egyszerre az ügyhöz is, szintén tágra nyitja majd azt az átkozott szelencét, csak akkor sokkal több embert fog magával rántani. Hatalommal és befolyással rendelkező embereket.

Rebeca megpillantotta az őrs épületét. Leállította az autót, és szembefordult a férfival.

– Vagyis mindkét esetben gyülekeznek a fellegek. – Milo bólintott. – Méghozzá sötétek. – Újra bólintott. – Singla meg fog ölni.

Milo elterpeszkedett az ülésen.

– Meg kell néznem a biztonsági felvételeket – jelentette ki.