Harper Lee

Víztorony
és töpörtyűs
kukoricakenyér

Fordította: Pordán Ferenc

{{watermark}}

Harper Lee

Víztorony
és töpörtyűs
kukoricakenyér

Elbeszélések, esszék és egyéb írások

Válogatta és az előszót írta

Casey Cep

Geopen Könyvkiadó

2026

A mű eredeti címe:

The Land of Sweet Forever

Copyright © 2025 by Harper Lee LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Pordán Ferenc, 2015

Előszó

Amikor 1960 nyarán megjelent a Ne bántsátok a feketerigót!, úgy tűnt, mintha a mű a semmiből bukkant volna fel egyfajta alabamai Athénéként, egy ismeretlen déli író tökéletesen megformált, minden nyilvánvaló precedens nélküli regényeként. A könyvnek valahogy sikerült egyszerre égetően korszerűnek lennie, ugyanakkor azonnal időtlenné válnia; a korszak legnagyobb vihart kavaró kérdéseiről szólt – a polgári jogi mozgalmaktól kezdve egészen a szexuális forradalom témájáig –, ugyanakkor a gyermekek erkölcsi ébredéséhez, a család megingathatatlan szeretetéhez vagy az egyén és a társadalom közötti súrlódásokhoz hasonló, örökkévaló témákkal is foglalkozott.

De minden író ihletet merít valahonnan, és minden író törekszik valamire – természetesen Harper Lee is jött valahonnan, és roppant keményen megdolgozott azért, hogy valakivé váljon. Írói háttere csupán azért tűnik rejtélyesnek, mert nem szeretett önmagáról beszélni; végül minél jobban teljesített a regénye – amely először bestseller lett, aztán elnyerte a Pulitzer-díjat, millió, majd tízmillió, idővel negyvenmillió példányban kelt el –, annál több elmélet és pletyka kelt szárnyra, hogy kitöltsék a szerző hallgatása által hagyott űrt. A megjelenését követő évek során a Leeről alkotott képet két imádott karaktere határozta meg: úgy tartották, vagy ő maga a vadóc, fiús Jean Louise Finch (Fürkész) megtestesülése, vagy – látszólagos remetesége miatt – a szégyenlős árnyalakkal, Arthur Boo Radley-vel azonosították. Mivel a szerző nem válaszolt rájuk, a kilétével és írói pályájának előzményeivel kapcsolatos kérdések idővel már nem annyira az életrajzok, mint inkább a mitológia témakörébe tartoztak.

Izgalmas élmény hát, hogy megismerhetjük ezt a Lee karrierjének kezdetéről származó időkapszulát, amelyben helyet kapott néhány korai novellája – közülük néhány most először jelenik meg nyomtatásban –, és amely segít megértenünk, hogyan vált az Alabama déli részéről származó kislányból világhírű íróvá, aki olvasók nemzedékeit nyűgözte le szerte a világon. A Ne bántsátok a feketerigót! megjelenése előtti évtizedben, Lee 1949-es New Yorkba költözését követően született novellákban, azaz jelen kötet első nyolc írásában már megjelenik néhány olyan karakter és helyszín, amelyeket az író aztán világhírűvé tett, és feltárul bennük azon ellentmondások és konfliktusok némelyike, amelyeket aztán egész életében igyekezett feloldani.

Nelle Harper Lee 1926. április 28-án született, Amasa Coleman Lee és Frances Cunningham Finch negyedik, utolsó gyermekeként. Mivel a legidősebb testvérénél tizenöt évvel fiatalabb volt, úgy érezte, saját, külön gyerekkora van az alabamai Monroeville-ben, amelyet néhány száz mérföld választott el Montgomerytől és vagy száz fényév Manhattantől. Mivel testvérei ennyivel idősebbek voltak nála, végignézhette, amint sorra beteljesítik szülei álmait: nővére, Alice tiszteletre méltó jogi pályát futott be apjuk mellett; Louise nővére szerető házasságban élt háziasszonyként; bátyja, Edwin pedig hősiesen szolgált a második világháborúban. Sokáig úgy tűnt, hogy Lee lesz a család nagy csalódása: egyetlen szemeszterrel a diploma előtt kimaradt az Alabamai Egyetemről, elszökött a becstelen északra, és feladta jogi karrierjét, amely lehetővé tette volna, hogy apja feltegye családi vállalkozása cégérére a többes számot jelző „i” betűt. De – bár az A. C. Lee és Lányai ügyvédi iroda nem jöhetett létre, és Harper nem lett ügyvéd – végül mégis ő lett az, aki életre keltette Amerika legkedveltebb ügyvédjét.

Jóllehet hivatalosan soha nem járt kreatívírás-kurzusra, Harper Lee éveket töltött Tuscaloosában azzal, hogy megtanuljon írni. Állandó rovata volt az egyetemi újságban, a The Crimson White-ban, és szkeccseket írt a diákok viccmagazinjába, a Rammer Jammerbe, amelynek végül a szerkesztője is lett. Kalandozó kíváncsisága és széles körű intellektuális érdeklődése már ekkori írásaiban – az aktuális brit filmekről szóló kritikájában, egy Shakespeare-paródiában, egy, a kvesztornak írt folyamodványban, illetve az apja tulajdonában lévő, általa szerkesztett vidéki újságot kifigurázó cikkben – is megmutatkozott, és mind olyan szúrós és tiszteletlen volt, akár akkoriban Nelle néven ismert szerzőjük. Lee, aki a Chi Omega testvériség tagjaként minden egyes alkalommal helyreigazította a társait, amikor azok tévesen ejtettek ki egy-egy szót, farmerban és bermudanadrágban járt abban az időben, amikor a nőket arra bátorították, hogy kizárólag szoknyát hordjanak, többet káromkodott, mint a USS Enterprise legénysége, és egyszer az egész campust megbotránkoztatta azzal, hogy az öregdiákok tiszteletére rendezett felvonulás résztvevőjeként egy autó motorháztetőjén ülve szivarozott.

Amikor huszonegy éves korában New Yorkba költözött, Lee nagyjából csupán egyetlen embert ismert a városban – és ez nem volt más, mint Truman Capote, aki gyerekkora egy részét a Lee család szomszédságában lévő házban töltötte, és akiről később Charles Baker Harris, az apró termetű, koboldszerű Dill alakját mintázta a regényében. A bimbódzó írók – Capote szavaival élve – mindig is „elszigetelt embernek” érezték magukat, mivel évekkel a kortársaik előtt megtanultak írni és olvasni, és úgy játszottak a nyelvvel, ahogy a többiek a babáikkal és a focilabdáikkal. A páros már ekkor számos kalandos és fantasztikus történetet, valamint verset írt a Bobbsey ikrekről vagy a Rover fiúkról szóló könyvek, a Beowulf vagy épp Rudyard Kipling általuk olyannyira kedvelt stílusában, vadul klimpírozva az írógépen, amit A. C. Lee ajándékozott legfiatalabb, könyvimádó lányának.

Ahelyett, hogy egyetemre ment volna, Capote rögtön munkába állt kifutófiúként a The New Yorkernél. Néhány évvel később Lee is állást kapott a szerkesztőségek világában, jóllehet egy korántsem ennyire jónevű kiadványnál: miközben Capote köpenyt viselve megbotránkoztatta a The New Yorker szerkesztőjét, Harry Rosst, és magára haragította Robert Frostot azzal, hogy megzavarta egy költői felolvasóestjét, Lee a konferencianaptárak és oktatási hírek korrektúrázásának fáradságos és unalmas munkáját végezte az Amerikai Iskolai Kiadványok kiadójának havonta megjelenő szaklapjánál, a The School Executive-nál. Végül aztán otthagyta ezt az állását, és egy légitársaságnál helyezkedett el foglalási ügyintézőként – ez a munka kevésbé volt ugyan irodalmi, ám elméletben előkelőbbnek számított. Élete többi részét azonban nem lehetett volna előkelőnek vagy irigylésre méltónak nevezni: napi nyolc órát dolgozott, és mogyoróvajas szendvicsen élt, miközben egy olyan asztalnál írt, amit a lakóháza pincéjében talált almásládákból és ajtóból eszkábált össze magának.

Bár ingatag felületen alkotott, mégis egyre biztosabbá vált a keze. „Hiszem, hogy a kreatívírás terén vagyok a legtehetségesebb”, vallotta meg családjának bizalmasan és magabiztosan, „és hiszem, hogy meg tudok élni a dologból”. Ahogy számos más feltörekvő író, kezdetben Lee is a családja köréből és az ifjúságából merített ihletet: összeállításunk első három novellája fiatal narrátorokat vonultat fel, általuk ismerjük meg az egyik későbbi írásában gyönyörű kifejezéssel élve „a gyerekkor titkos társaságának” nevezett világ társadalmi szokásait, apró kihágásait és erkölcsi zavarait. A víztorony, A messzelátó és A cikcakkolló tétje egyaránt jól körülhatárolt – a szülői dicséret és a társak elfogadása –, és az antagonisták sem túl nagystílűek: tanárokról, testvérekről, iskolai klikkekről van szó.

A következő három történet ezzel szemben New Yorkban játszódik; narrátoraik felnőtt személyek, és érezni rajtuk, hogy Lee igyekezett lépést tartani a Salingerekkel és Cheeverekkel. Ugyanakkor e három novellában – az Egy szobányi kutyaeledelben, A nézők és a látottak-ban, valamint az Ilyen a szórakoztatóiparban – már látni, hogy írójuk kezd elmozdulni a valóság bemutatásától a történetmesélés felé, miközben különböző narratív stílusokkal kísérletezik: egy gyógyszeres kezelésre szoruló barátnőről szóló, nem kifejezetten kísérleti stílusú monológgal, az Upper East Side-i mozik közönségének bosszantó évődésével, illetve két, egymást szinte alig ismerő személynek egy autónyi színházi térben lefolytatott párbeszédével. Az emberek gyakran meglepődnek, amikor megtudják, hogy Lee élete legnagyobb részét New Yorkban töltötte könyveket kölcsönözve a Society Libraryből, kiállításokra járva a Frick Collectionben és gyakran elzarándokolva Queensbe a Mets meccseire. És valóban van valami meghökkentő és magasztos abban, hogy megtudhatjuk, hogyan írt a kisvárosi élet nagyszerű balladaköltője egy ízig-vérig délvidéki Seinfeld stílusában arról, milyen frusztráló parkolóhelyet találni Manhattanben.

Ezekben a történetekben mindenütt felbukkannak a Lee saját életéből vett karakterek: egyikük az írónő saját becenevét, a Dodyt, mások a testvérei, Edwin, Alice és Louise nevét viselik; megint mások a barátainak – többek közt Monroeville polgármesterének, Anne Hinesnak – kissé álcázott, vagy épp egyáltalán nem álcázott változatai. Még a bátyja felesége, Sara Ann McCall is felbukkan nevesítve: ő az, aki kislányként egy sonka jelmezébe bújt egy valóban megrendezett mezőgazdasági termékbemutatón – Lee ezt a képet később kölcsönvette a Ne bántsátok a feketerigót! egyik kulcsfontosságú jelenetéhez. Idősebb nővére, Alice, akit a család csak Bearnek, azaz Medvének szólított, kissé megváltozott formában, Doe-ként, azaz Őzsutaként jelenik meg az írásaiban, ennek ellenére mégis azonnal felismerhető: „csak három dolgot szeretett: tanulmányozni a jog elméletét és alkalmazni a gyakorlatát, a kaméliákat meg a metodista egyházat”, írja róla Lee.

A vendégszeretethez és az alabamai bourbonos tortához hasonlóan a jellegzetes nevek is tipikusan déli dolgok, és Leenek már ekkor is kiváló érzéke volt hozzájuk: amikor nem valahonnan kölcsönözte őket, olyankor nagy élvezetét lelte a kitalálásukban. Ezekben a történetekben találkozhatunk a „kisegítős” Eddie May Ousley-vel, akit nem engedtek magasabb osztályba lépni; Miss Busey-vel és Miss Turnepseeddel, azaz Elfoglalt kisasszonnyal és Fehérrépamag kisasszonnyal; valamint a prédikátor Q W Tatum testvérrel, aki pontok nélkül írja ezeket a nagybetűket és kis híján minjánt – imaközösséget – alkotó kilenc gyermekével, Haniellel, Jobbal, Habakkukkal, Matriddal, Jezebellel, Maryvel, Emmanuellel, valamint a két ikerrel, Hoseával és Hosannah-val.

Harper Lee műveinek legismertebb neve A cikcakkollóban bukkan fel először: itt találkozunk a „kis Jean Louie”-val, ezzel a harmadik osztályos bajkeverővel, akinek a nevéből – ki tudja, miért – hiányzik az S betű. Az ismerősebben csengő „Louise”-t – így hívták Lee fiatalabb nővérét – ekkor még másnak, egy Finley vezetéknevet viselő lánynak adományozza az író, egy szégyenbe keveredett harmadikos lánynak, akinek a terhessége az egész hatodik osztályt megbotránkoztatja A víztorony című novellában. E két történetben fiatal nők küzdenek az anyák, apák és szomszédok elvárásaival, bár az írások hangneme – ahogy ezekhez a miniatűr társadalmi vígjátékokhoz illik – inkább jókedvű, mintsem borús. A víztorony narrátora a történet során végig azon aggódik, hogy gyereke lesz, mert nem sokkal azután, hogy megjött az első menzesze, megölelt egy fiút, akinek le volt tolva a nadrágja; A cikcakkollóban pedig az egyes nemek hajviseleti szokásaival kapcsolatos elvárások által összezavart Jean Louie Finchet megbüntetik azért, mert az osztálytársa zsarnoki, Ótestamentumba illő apja tilalma ellenére is levágja a lány elvadult, derékig érő haját.

Gyűjteményünk utolsó történetére Miss Finch hivatalosan is „Jean Louise” lesz, bár ekkor még nem Fürkész. Harper Lee legjobb ismerősei gyakran emlegették az író sziporkázó intelligenciáját, és e novella valóban nagy örömöt szerez az olvasónak azzal, hogy láthatjuk, miképpen szabadul el ez az intellektus: az írás annyira tele van zsúfolva utalásokkal, hogy senki nem várja el az olvasótól, hogy megértse őket. A cím, Az örökkévalóság földje egy vallási himnuszból származik, a történet pedig – mintha csak Lee Thackeray-től vagy Trollope-tól kölcsönözte volna – humoros módon magával a himnuszköltészettel foglalkozik. A már felnőtt Jean Louise szakavatott ismerője a kisebb jelentőségű anglikán teológusoknak, nevetségesen határozott véleménye van a doxológia helyes tempójáról, és nyűgösen reagál, ha valaki változtatni akar a hagyományokon komolykodó hangnemben arra panaszkodva, hogy „a Legfelsőbb Bíróság tevékenysége önmagában még nem kielégítő északi felebarátaink számára, és már a himnuszainkat is meg akarják változtatni”.

Lee viccesen, ugyanakkor félelmetesen okosan ír arról az egyszerre otthonos és klausztrofóbiás érzésről, amely akkor fogja el az embert, ha felnőttként visszatér gyerekkori otthonába vagy gyerekkora bármelyik helyszínére, akár a templomba is. Mire megírta Az örökkévalóság földjén-t, jól ismerte az ilyen hazatéréseket, hiszen jó néhányban volt már része. 1950 nyarán, két évvel azután, hogy New Yorkba költözött, az édesapja azzal hívta fel a selmai Vaughan Memorial Kórházból, hogy az anyjánál tüdő- és májrákot diagnosztizáltak. Mielőtt Lee hazautazhatott volna, A. C. újra telefonált, ezúttal azért, hogy elmondja, Frances szívrohamot kapott és meghalt, alig egy nappal a diagnózis után. Ha nem dolgozott volna a légitársaságnál, Lee még a temetésre sem ért volna haza időben.

A rettenetes telefonhívást hat héttel később újabb követte, amely során Lee megtudta, hogy a bátyja, a Jem karakterét ihlető Edwin agyértágulatot kapott, és elhunyt a Légierő Montgomeryben lévő bázisán, feleségét és két fiatal gyermekét hagyva maga után. Lee ismét hazarepült, miközben túlcsordult benne a felgyülemlett gyász. Csak huszonöt éves volt, de minden addiginál sürgetőbbnek érezte, hogy megörökítse a gyermekkorát; részben azért, mert – ahogy A legeslegjobb-ban írja – apja és idősebb nővére nem sokkal ezután eladta a családi otthont, ahol a Lee gyerekek születtek és felnevelkedtek, és átköltöztek egy modernebb házba a város túlsó oldalán. Míg Alice továbbra is nap mint nap megtette az új otthonuk és a bíróság terén található ügyvédi iroda közötti távolságot, A. C. otthon lábadozott: az ízületi gyulladásban szenvedő férfinál hamarosan szintén szívproblémák léptek fel.

A költözés nem segített a két otthon ülő embernek abban, hogy elmeneküljenek a South Alabama Avenue kísértetei elől, és Leet is gyötörte az anyja, a bátyja és a haláluk előtti világ emléke. Aggódott az apja miatt, és gyakran hazatért, hogy segítsen Alice-nek ellátni az idős férfit. Emellett olyan történeket kezdett írni, amelyekben megkísérelte összeegyeztetni választott otthonát a szülőotthonával, manhattani történetei szubjektivitását vegyítve a Monroeville-ben játszódó történetek díszleteivel, mintegy a novelláiban és a való életben is egyfajta integrációra törekedve.

Leenek ekkoriban még nem voltak kiforrott politikai nézetei, különösen a korszak leginkább égető erkölcsi kérdéseit illetően nem. A polgári jogi mozgalmak akkoriban kezdtek kibontakozni az országban, különösen nagy vitákat váltva ki Délen, és – számos fehér amerikaihoz hasonlóan – Harper Lee sem tudta, mihez kezdjen a dologgal. A szülővárosa szegregált hely volt külön iskolákkal, templomokkal és éttermekkel fehérek és színes bőrűek számára, az apja vezércikkekben szólalt fel a lincselést megtiltó szövetségi törvények ellen, kiállva a fehér nők megerőszakolásával hamisan vádolt scottsborói fiúk elítélése mellett, és figyelmeztetve az olvasókat arra, hogy az oktatási minisztérium életre hívása azt jelentheti, hogy be kell tartani az iskolák deszegregációjára vonatkozó jogszabályokat.

Lee kiforratlan politikai meggyőződése eltért ugyan az apjáétól, ám azt még nem lehetett tudni, vajon mennyire. Az egyetemen írt néhány cikket a faji alapú erőszak borzalmairól, és otthonosan mozgott az egyetemi újság radikális szerzői között, jóllehet még vagy húsz évnek kellett eltelnie, mire Vivian Malone és James Hood bátran beiratkozott az Alabamai Egyetemre. Manhattanben azonban egy addig ismeretlen, sokszínű társadalom részévé vált, és még azzal is viccelődött, hogy belép a színes bőrűekért küzdő polgárjogi szervezetbe, az NAACP-be. New Yorkban még a Délről ismert barátai is megváltoztak, és Lee hamar alkalmazkodott ehhez a fehérek és színes bőrűek egyenlőségén alapuló élethez, többek közt kifejlesztve magában egyfajta erkölcsi felsőbbrendűségi érzetet, amelyet aztán Alabamába is magával. vitt. Ahogy A legeslegjobb-ban írja: „visszafogtam magam, és nem emlékeztettem Doe-t arra, hogy hét éve New Yorkban élek, ahol több mint nyolcmillió ember élvezi – többek között – a demokrácia áldásait”.

Ez a bizonyos történet – amelyet a szerző 1957 elején küldött be először egy kiadónak, három évvel a Legfelsőbb Bíróságnak a Brown kontra Oktatási Bizottság ügyben született ítélete után, és néhány hónappal azelőtt, hogy Eisenhower elnök aláírta a rekonstrukció utáni első polgárjogi rendeletet – már közvetlen módon foglalkozik a különböző fajtákba (rasszokba) tartozó emberek viszonyaival. A novellában szereplő kisvárosi testvérpárt – akikben egyértelműen felismerhetjük Leet, valamint a nővérét, Alice-t, aki a montgomerybeli egyetemen, valamint a birminghami jogi egyetemen töltött évek kivételével egész életét Monroeville-ben élte le – meglehetősen zavarba hoz egy „jenki néger”, Arthur, akinek kertészeti szakértelme, illetve rovott múltja hol előítéleteket, hol kíváncsiságot, hol pedig szánakozást vált ki belőlük.

Lee már idejekorán felismerte, hogy a polgárjogi mozgalom, nem csupán az igazság érdekében folytatott absztrakt keresztes hadjáratból, hanem a szomszédok közötti direkt összetűzések sorozatából is áll, és a sikeréhez nemcsak a törvényeknek, de az emberi kapcsolatoknak is meg kell változniuk. E meggyőződését később gyönyörűen megfogalmazta a Ne bántsátok a feketerigót! oldalain, és többek közt ezért aratott akkora sikert a könyve nemcsak üzleti, de kulturális értelemben is: Atticus, a gyerekek erkölcsi példaképe az olvasók példaképévé vált, arra emlékeztetve őket, hogy az emberi interakciók mindig lehetőséget kínálnak arra, hogy a jobbik énünkre hallgassunk.

A legeslegjobb megírásakor azonban Lee még sem a családjához fűződő kapcsolatát, sem a társadalmi igazságtalanságok ellen folytatott harccal kapcsolatos érzéseit nem tisztázta magában. Amikor a történet narrátora bevallja, hogy kényelmetlenül érzi magát a kertész, Arthur társaságában, Lee így ír: „A nővérem szerint ennek az volt az oka, hogy nem tudtam mit kezdeni azzal, hogy egy felvilágosult néger tartózkodott a közelemben, ami azt bizonyította, hiába hagytam el jó ideje az otthonomat, mindig is az alabamai Maycomb szülötte maradok. Tőlem szokatlan módon nem feleltem erre a kijelentésére, mivel Doe elkötelezett szegregációpárti volt, én viszont nem, és a legkevésbé sem vágytam veszekedésre, amely elszakíthatott volna az utolsó élő rokonomtól. Gondolom, mostanában sok hozzám hasonló személy megtanulta, hogy ha otthon lakik, az a legfontosabb, ha nem ért egyet azzal, amit hall, harapjon rá erősen a nyelvére.” A történet végül nyugtalanító módon záródik, mivel a narrátor a saját tanácsát megfogadva végül a néma rosszallást választja, ám hallgatása könnyűszerrel értelmezhető néma bűnrészességnek is.

A kötetben megjelent történetek eredeti, kézzel papírra vetett vagy gépírásos változataiban Lee megjegyzéseit is megtalálhatjuk. E megjegyzések nagy része olyan széljegyzet vagy szócsere, amelyet az ember joggal elvárhat egy alakulófélben lévő mű esetén, ám akadnak köztük jelentősebb változtatások is. Az író A víztorony első oldalainak egyikén például piros tollal Maiben megyére javította Monroe megye nevét, mintegy első jeleként annak, hogy egy olyan, fiktív világgá igekszik változtatni Monroeville-t, ahol lehetőség nyílik az erkölcsi átalakulásra. Mire elkészült A legeslegjobb, Maiben már hivatalosan is Maycombbá vált, azzá a hellyé, amelyből aztán hamarosan Amerika legregényesebb kisvárosa lett.

A kéziratokból egy másfajta térkép is kirajzolódik. Hogy megjelentesse őket, Lee számos helyre elküldte a novelláit – például a Tomorrow magazinnak, vagy az irodalom fő bástyáinak számító Harper’s Bazaarnak, illetve a The New York Timesnak (ez utóbbi újság elutasító levelét is megőrizte) –, és mivel a lakcímét is ráírta a címlapjukra, nyomon követhetjük általuk a Manhattanben töltött első, őrületes éveit. Először a Második sugárút 1540.-ben lakott, az Upper East Side-on egy meleg vízzel nem rendelkező lakásban, aztán szobát bérelt a Wolcott Hotelben, ahol valaha Edith Wharton és Mark Twain is élt, majd egy harmadik emeleti lakásba költözött a York sugárút 1539-es számú, lift nélküli épületébe, amelyet havi húsz dollárért bérelt mintegy öt éven keresztül, és ahol aztán megírta a Menj, állíts őrt!-t, illetve a Ne bántsátok a feketerigót!.

Ezek az írások sokáig csupán tantaluszi kínokat okozó címek voltak egy, az ügynökei, Annie Laurie Williams és Maurice Crain archívumában található, maszatos, tintafoltos kartotéklapon. Az egyik történet első oldalán továbbra is hozzá volt erősítve egy címke, rajta Crain ügynökségének címével: ahogy azt egy egykori titkárnő írta, Miss Nelle Harper Lee az 1956-os hálaadás után néhány nappal leadott náluk néhány kéziratot, majd egy héttel később el is vitte őket. „A szerző egy kedves alabamai lány, aki gyakran használja az igen, asszonyom, nem asszonyom szófordulatokat”, írta ennek kapcsán Crain egy ügynökségen belüli feljegyzésben. A kartotékban feltüntetett írások egyike sem jelent meg nyomtatásban, és az irodalomtudósok, valamint az életrajzírók évtizedeken át töprengtek azon, vajon mi lett a sorsuk. Négy történet most először lát napvilágot: ezeket – a másik néggyel együtt – az író utolsó New York-i lakásában, a Keleti Nyolcvankettedik utca 433-as száma alatt találták meg, ahova Lee egy évvel a