Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

F. Marion Crawford

A POMPÁS HERCEG

fordította
Szigethyné Szalay Erzsike

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-448-1 EPUB
ISBN 978-963-474-449-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a borító Ippolito Caffi (1809 – 1866) Veduta di Roma dal Pincio
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Égetően sütött Rómában a déli nap és az egész városban nem volt se utca, se tér, hol a verőfényes nap sugarainak tikkasztó hőségét ne érezték volna. A külváros egyik palotájának kertjében azonban voltak olyan árnyas helyek és lugasok, ahova a déli nap égető sugarai be nem hatoltak és hol a megszámlálhatatlan rózsák és ibolyák balzsamos üdítő illata is enyhitette a nap hevét. Az utakon üde lombok hullámzottak a sétálók lábai alatt, de azért senki se botlott meg bennük, mivel azok a lombok csupán odavetett árnyékai voltak a magasban lengedező zöld falomboknak. Illatos és hűvös volt ott még a földnek kipárolgása is, azon sötétzöld élő szőnyeg által üdítve, mely a ciprusfákról lehulló apró tüskék és tobozokból képződött. A magas ciprusfák büszkén lengedeztek a szebbnél-szebb narancsfák felett, melyeknek helyét az a bölcs kertész választotta meg, aki körülbelül háromszáz esztendővel ezelőtt ültette oda azokat a pompás hosszú sorokban, mert hát ki ne tudná azt, hogy a narancsfa szereti a nedves fekete földet, de közelsége se virágnak, se emberi lénynek nem válik hasznára? Igaz, hogy az ibolyák meg a kék jácintok körülfonták a narancsfák gyökereit az egyik oldalon, de a kertben minden dongó méh és pletyka mákvirág tudja, hogy az a két szép virág nem a narancsfák kedvéért választotta ki azt a helyet, hanem mivel egy bájos patak hideg friss vize csergedezett egy kőmederben odalent a sétánynak egyik oldalán; már pedig ki ne helyezkednék el szívesen a csergedező patak közelében, ha tehetné? A narancsfák természetesen nem gondoltak arra és a virágzás idejében lehullatták apró illatos fehér szirmaikat alant nyíló barátaik üdvözlésére.

A fasor körülbelül egy negyed mértföldnyi hosszúságra terjedhetett és Honora ott tanult meg járni egykor, futkosva az aranyos labda után, melyet édes atyja valahonnan az ég közeléből látszék ledobni elibe, mert hát az ég vagy a fa teteje még egyforma magasság egy kétéves gyermek előtt, ki örömujjongva szaladgál a fövenyen messze elguruló labdája után.

De most már véget ér a gyermekkor és a nevelőnők felügyelete alatt eltöltött időszak úgy Honora, mint Lady Dering Évának, az édes anyának, nagy megkönnyebbülésére és az említett napon, midőn a júniusi nap sugara olyan nagyon felmelegítette a Honora kertjének vén ciprusait, Lady Éva megígérte, hogy elviszi őt ama húsvét utáni táncmulatságok egyikébe, melyek Rómában úgyszólván visszhangjai szoktak lenni az igazi mulató évad báljainak, oly módon, hogy a farsangot bele olvasztják a nagyböjti mulatságokba. Abban az időben, midőn Honora a Palazzo Perettiben élt, a rómaiak szerették az évnek azon időszakában a szertartásos összejöveteleket és az olyan táncestélyeket, a hol végtelen gyönyörűségükre azok a fiatal leányok is megjelenhettek, kiket a szertartásos nyilvános bálokban való részvételre még nagyon fiataloknak tartottak. Azt az önámítást, hogy még nincsenek bemutatva öltözékük rendkívül egyszerűségével s azzal a kijelentéssel támogatták, hogy leginkább csak rokonaikkal és fivéreikkel volt szabad táncolniuk. Miután pedig úgyszólván valamennyi család rokonságban állott egymással, a leányok nem érezték hiányát a táncosoknak. Honora azonban, dacára, hogy a római leányok nevelésében részesült és köztük nőtt fel, nem volt római leány. Atyja azon számos angol közé tartozott, kik külföldön élnek és csak a távolból gyakorolják a hazafiságot. Kis leánya hét éves volt még csak, mikor meghalt és Honora egész életén át érezte a jóságos kék szemek őrködésének, a vezető erős kezeknek hiányát, atyja érces hangjának kedves csengését pedig kimondhatatlan kegyelettel és szeretettel őrizte meg homályos emlékezetében. Attól a perctől fogva, midőn atyja meghalt, elvesztette Honora azt a megnyugtató érzést, hogy minden körülmény között támaszra és gondos szeretetre, védelemre számíthat, mert még kellemes otthonában is lassan-lassan tapasztalnia kellett, hogy édes anyja bármilyen gyöngéd, bármily kedves, kedélyes barátnője is, semmiféle igazán komoly helyzetben nem segíthet rajta, se tanáccsal nem támogathatja.

Lady Dering Éva határozottan kedves, szeretetreméltó, de önző lény volt, aki minden olyan szellemi foglalkozást és tanulmányt megvetett, mely az ő ismereteit felülmulta. Tökéletesen meg lévén elégedve saját egyéniségével és pozíciójával, leánya számára se óhajtotta az úgynevezett magasabb kiművelést, arra azonban már csak fáradtságot vett magának, hogy elsajátíttassa Honorával a többi csinos előkelő leányéhoz hasonló gondolkozási módot. Ily módon a fiatal leány nevelése természetesen nevetségesen felületes és középszerű lett, úgyhogy az élet fontosságának megismerése tekintetében teljesen tudatlan maradt. Csupán egy tekintetben gondoskodott Lady Éva arról, hogy a legalaposabb ismereteket megszerezze leányának... a vallásban; mert habár ő maga nem valami nagyon buzgó katolikus volt, igen jól tudta, hogy egy nem ájtatos nevelésben részesült leánynak kevés kilátása lehet az előnyös férjhezmenetelre a pápa ősi városában. Honora egyszerűen, de kifogástalanul fogta fel vallását, de buzgó hite nagy segítségül szolgált tövises életpályáján. A vallásos érzelmeken kívül legtöbb kegyelettel őrizte szívében meghalt édes atyjának emlékét, sohase tudta elfelejteni az ő gyöngéd szeretetét, ama lélekemelő szavakat, melyeket az a jelen és jövő életről mondott neki, mialatt együtt sétálgattak a kertben... és különösen mélyen lelkébe vésődött egy szép csillagos éjszakának az emléke, midőn édes atyja karjaiban vitte fel házuknak verandájára és onnan megmutatta neki a hegyeket, a csillagok tündöklő fényében... nem felejtette el soha azt a pillanatot, mert az a benyomás oltotta bele ártatlan gyermekes lelkébe az édes mennyei megnyugvást.

Jóllehet mindez csupán némi csekély felfegyverkezésnek tűnhet fel az élet küzdelmei ellen, hanem tény az, hogy sokszor vigasztalásul szolgált a visszaemlékezés Honorának.

Az említett verőfényes napon a fiatal leány vidáman örvendezve lejtett végig táncolva a kertnek egyik hosszú fasorán, s a sebes keringőzés közben nagy port vert fel piciny lábaival a fövényes talajon. Kezében szebbnél-szebb rózsákat tartott, melyekkel az esteli mulatságon akart ékeskedni.

A magas élő sövény el volt árasztva a legszebb vadrózsákkal s ezeknek egyik kiálló ága beleakadt a napsugaras fényben megcsillanó fehér ruha finom redőzetébe és elszaggatta a lenge repülő szoknyát. Ez a körülmény kijózanította Honorát egy pillanatra, megállott, hogy összefogja a széttépett fehér szövetet. Két hosszú fekete hajfonata leomlott és megérintette a földet; a fiatal leány kiegyenesedett és hátra vetette haját, mialatt a nap sugarai enyelegtek a homlokán libegő apró fürtökkel, a mozgás okozta felhevülés a kezében tartott rózsákéhoz hasonló piros színre festette arcát, nagy kék szemei pedig megdöbbenve bámultak maguk elé, midőn az út túlsó végén anyját pillantotta meg egy teljesen ismeretlen fiatal ember társaságában, ki megállva, reá függesztette tekintetét.

Lady Éván meglátszott, hogy bosszankodik, mivel megmondta Honorának, maradjon otthon és pihenjen, hogy estére friss és éber lehessen, maga pedig felöltözve éppen a délutáni kocsikázáshoz készült és szürke kesztyűit húzta fel, midőn az említett fiatal embert, meghalt férjének egy távoli rokonát bejelentették. Férje, a szegény Charlie nagyon szerette azt a fiút, így tehát Lady Éva nem utasíthatta vissza látogatását; különben is csinos külsejű kedves fiatal ember volt, bár szegény, mert Lady Éva szemében a másodszülött fiúnak csekély vagyona kevesebbet ér a semminél és egy másodszülött fiú egyáltalán nem tűnt fel kívánatos vőnek, de elég közeli rokon lévén, joga volt egyszerűen keresztnevén szólítani Miss Deringet, s táncolhatott vele, amennyit csak kedve tartotta; hanem általánosságban a társaságban olyan veszedelmes farkasnak tekintették Geraldot, kitől valamennyi gondos jó anyának tanácsos távol tartani ártatlan báránykáit. Legbosszantóbb a dologban az, hogy igazán csinos kedves fiatal ember lévén, ha bárhol a szalonba belépett, mindenkinek az arca sugárzott az örömtől; így hát Lady Éva is szívesen látta, habár alig lehetett volna alkalmatlanabb időben megérkeznie, mint mikor Honorát először készültek bemutatni a társaságban. Lady Éva, mialatt az ifjú kezét megrázta és örömmel mosolygott annak csinos arcára, gyorsan átgondolta a helyzetet. Azt hitte, hogy Honora bizonyosan a saját szobájában pihen, vagy gyönyörködik a nagy álló tükör felett függő remek tiszta fehér tüllje báli öltözékben. Attól tartott csupán, hogy minden percben eszébe juthat a fiatal gyermekleánynak befutni a szalonba... óh borzalom!... talán egy fehér peignoirban... hogy kesztyűiről vagy virágcsokráról kérdezzen valamit; vagy pedig ösztönszerűleg is oda vonzza őt talán annak a másik fiatal lénynek delejes befolyása. Lady Éva ugyan még soha se hallott a telepátia létezése felől, hanem hát nem hiába volt nagyvilági nő, s jól tudta, milyen ügyesen fel tudja egymást fedezni két fiatal teremtmény. A mosoly tehát még el sem tűnt szemeiből, midőn már elhatározta, hogy Lowther Geraldot kivezeti sétálni a kertbe, azután pedig kikocsizik vele a Borghese-villa felé s visszatérőben szépen leteszi a szállodája előtt s majd éppen csak megemlíti az esti mulatságot, mintegy mentségül azért, hogy ebédre nem hívhatja meg.

Ah, de sajnos, ezt az egész ügyesen kigondolt tervet megsemmisítette a kerti úton végig lejtő Honorának hirtelen megjelenése. Lady Éva életében talán most haragudott leányára először azért, hogy olyan szép és nem is volt képes egy bosszús felkiáltást visszafojtani.

- Honora! te igazán kiállhatatlan vagy! Azt mondtam neked, maradj a szobádban és pihenj.

Honora arca még jobban kipirult édes anyja szemrehányásától, de Gerald már akkor előre lépett és feléje nyújtotta üdvözlésül kezét.

- Nem emlékszik-e reám, Honora húgom? Én Gerald vagyok! Mind a ketten megváltoztunk, mióta utolszor láttuk egymást.

- Óh, igen, hogy ne emlékezném önre - viszonozta Honora örömmel és egészen megfeledkezve összetépett ruhájáról, sőt arról a furcsa piciny papucsról is, mely pár méternyire feküdt mögötte a porondon.

- Úgy jött most, ugyebár, hogy állandóan itt maradjon? - kérdezte azután s eszébe jutottak az ifjú látogatásai a rég múltban, midőn még atyja életben volt. Anyja rögtön szigorú pillantást vetett rá Gerald válla felett, de ugyanakkor az ifjú derült arca is elkomolyodott. Honora látta, hogy hibát követett el, miért is sietve ekként beszélt tovább:

- Igen, ön nagyon megváltozott azóta, Gerald; rettenetesen magas lett és megöregedett! De én is megnőttem ám, vagy legalább is ma este nagy leány akarok lenni.

- Hát mi van készülőben ma estére? - kérdezte Gerald, miközben Lady Éva gondosan begombolta a hatodik gombot kesztyűjén, lesve az alkalmat, hogy azt az alkalmatlan fiút feltűnés nélkül eltávolíthassa.

Honora jóízűen nevetett feleletül Gerald kérdésére.

- Táncmulatságba megyek - mondta. - Ma lesz a legelső táncestélyem és a legelső hosszú ruhám felavatása! Oh! milyen nagyszerű lesz az!

- Bár elmehetnék én is, habár én nem vehetek fel hosszú ruhát! - szólt sajnálkozva, de tréfásan Gerald. - Nem szerezhetne ön nekem egy meghivót, Éva néni? Hol lesz az a táncestély?

- Félek, hogy lehetetlenséget kíván - felelé határozottan Lady Éva. - Vald’oro hercegné már legalább hat előkelő egyént visszautasított. Egészen zártkörűnek kívánja mai táncestélyét. Nagy bálba még el nem vinném Honorát semmi esetben.

- Ah, Vald’oro hercegné? - szólt Gerald. - Nála hagytam a névjegyemet, mielőtt ide jöttem. Hiszen ő régi jó barátnőm nekem... Alfonsóval együtt tanultunk Etonban; így tehát remélem, hogy talán már eddig megkönyörült rajtam s mire hazamegyek, a szállóban fogom találni a meghívó jegyét. Ha sikerül oda eljutnom, nem adná-e nekem az első keringőt, Honora cousine?

Ez már igazán sok volt. Lady Éva egy gyors mozdulattal, melyet legnyájasabb mosolya kisért, karon fogta Geraldot és elvezette őt, még mielőtt Honora feleletre gondolhatott volna, s a fiatal ember maga se tudta, hogyan jutott a Victoriába nagynénje oldala mellé anélkül, hogy csak el is búcsúzhatott volna Honorától, vagy biztosíthatta volna magának azt az esdve kért keringőt... és íme most egész sereg kérdésére kellett válaszolnia nagynénjének, miután az mind jobban-jobban látszott érdeklődni a sorsa iránt, minél távolabb jutottak Honorától és annak szép rózsáitól. El kellett beszélnie, milyen szerencsésen esett végre át a keserves vizsgákon, s hogy azért kellett elhagynia Angliát, mivel influenzába esvén, teljes gyógyulása megkívánta a légváltozást; hivatalában pedig biztosították, hogy ő nélküle is elvégezhetik a sok fontos munkát. Erre aztán Lady Éva jóízűen nevetett; de bizony Gerald gondolatai az egész idő alatt másfelé kalandoztak; Honorára gondolt, annak kipirult arca, csillogó szemei és kecses fiatal alakja lebegett képzelete előtt, a mint a kert ösvényén könnyedén lefelé lejtve megpillantotta őt. Azután tekintete nagynénjének sötét pej lovaira esett és azt gondolta magában: »Hiába, istálló dolgában mindig érezni lehet a férfi hiányát. Szegény Charlie bácsi nem szívesen látná ezeket az elhanyagolt gebéket.« Ekkor egyszerre csak majd kiütötte a szemét egy bodros napernyő, azután hirtelen megállott a kocsi s őt szépen letették a szállodája kapuja előtt, nagynénje pedig egyenesen elhajtatott, anélkül, hogy ideje lett volna abbeli óhajtását kifejezni, hogy mielőbb viszontlássa.

A fiatal ember pár percig utána bámult az elrobogó kocsinak, de aztán megfordult, hogy felmenjen az emeletre. Amint azonban kinyitotta a házba vezető üvegajtót, a hajóskapitány egyenruhájához hasonló öltözékű portás elibe sietett s egy széles nagy borítékot kézbesített neki, rendkívüli előzékenységgel, de desperátusan tört angol nyelven magyarázgatva, hogy ő excellenciája Vald’oro hercegné maga személyesen állott meg kocsijával a kapuban, hogy ott hagyja a Mylord számára a levelet. Ez a körülmény feltűnő módon emelhette a fiatal angol tekintélyét a szálloda személyzete előtt, mert legalább is hárman rohantak egyszerre hozzá, hogy neki a dohányzó szobába vezető utat megmutassák. Meglehetősen tágas helyiség volt a pompeji stylben tartott, élénken színezett freskókkal diszitett dohányzó szoba, mely abban az órában rendesen üres szokott lenni. Ott bontotta fel Gerald ő excellenciája levelét és megtalálta benne a várva-várt meghívó jegyet. Hosszúkás betűkkel írott pár szóban értesítették, hogy a hercegné otthon lesz és fogad az nap este kilenc órakor. A kijelentés fölött pedig nagy ákombákomokkal a Gerald neve volt oda írva.

- Igazán szép ettől a vén hercegnétől - mondta magában Gerald, a korának és társadalmi osztályának megfelelő tréfás modorban. - Szeretném tudni, vajon miért nem akarta Éva néni megkísérelni, hogy meghívót szerezzen számomra. Ez nagyon kicsinyes tőle. No de most legalább meglátom, hogyan tanították meg táncolni a kis Honorát ebben a papos országban. Hanem most még fordulok előbb egyet az ebéd előtt.

*

»A kis Honora« pár pillanatig mereven állott egyhelyben, midőn anyja eltűnt Geralddal és az elégedetlenség sajátságos érzése támadt benne s az a júniusi nap heve dacára lehűtötte egy kicsit. Komolyan megfordult és fél lábon oda ugrált, ahol elvesztett cipője feküdt a földön. Többet azonban már nem táncolt azután. Felkereste kedvenc ülőhelyét a rózsaszín és fehér virágú oleanderfáknak összefutó lombjai alatt és ott ült sokáig, elmerengve a Sabina hegység nézésébe. Sok mindenféle felett elgondolkozott, mert Gerald hangja sok édes dolgot idézett vissza gyermekkorának homályos emlékeiből, de különösen atyját juttatta az eszébe, atyját, ki annyira szerette ezt a csinos rokonát. Kedves drága apuka! mondta magában Honora s azt hitte, hogy atyja tudja, mennyire érzi ő hiányát. Könnyek tolultak a fiatal leányka szemébe, egyszerre azonban egy kis szél támadt, mely az oleander virágait arcába és hajára szórta. Ekkor aztán a fiatalság és a júniusi verőfény ismét felülkerekedett. Honora boldogan mosolyogva felszedte rózsáit és felfutott az ódon palota emeletén levő szobájába.

Ez a szoba képezte a fiatal leány életének egyik gyönyörűségét, mindig örömmel tért oda vissza s azt képzelte, hogy képei, könyvei és virágai mind ujjongva üdvözlik. Még az asztalok és székek is örülni látszottak látásának. Kívüle és komornáján kívül kevesen léptek be abba a kicsiny szentélybe, hol csend és béke uralkodott, az a békés nyugalom, mely csakis olyan helyeken érezhető, hol tiszta, szűzies boldog lények laknak. Három oldalról a tiszta kék égboltra nyíltak a szobának ódon, vasrostélyos ablakai, de ki lehetett látni rajtok a Compagnénak legtávolabb eső pontjáig, de az eresz alatti fecskefészkekben is gyönyörködhetett Honora. A nyári szellő odafújta a frissen kaszált széna balzsamos illatát s felhallatszott a kis bárányok csengőinek dallamos hangja, maguk az anyabirkák ott legelésztek a Róma-Vecchia melletti fűvel benőtt dombocskán. Képzelni se lehet szobát, melybe úgy behatoljon a szabad levegő, de azért barátságos és lakályos volt, néhány szép kép is ékesítette, melyeket annyira szeretett Honora, hogy úgy csevegett hozzájuk, mintha megannyi bizalmas jó barát lett volna. A bíborbársony palástos öreg pápa például sok mindent tudott a fiatal leány felől és mindig jóindulattal mosolygott reá; de az a fekete szemű szép asszony a falon már nem akarta Honorának titkát elárulni, kinek szánta azt a sötét hajfürtöt, melyet levágni készült, vagy, hogy őt magát mi okból vágták ki egy másik, rég elveszett nagy képből. A Sixtini Madonna remek képe ott függött a Honora ágya felett és mikor a reményteljes és boldogság után vágyó ábrándos poétikus álmokban élő tapasztalatlan ártatlan szív megkérdezte a Madonnától a jövőt, a választ mindig ott vélte látni a boldogságos szűz anya és a kis Jézus csodálatos szemeiben. Kicsiny könyvtárát bizonyosan szegényesnek találná egy jelenkori nevelésű fiatal leány. Gondosan válogatták össze azokat a könyveket a nevelőnők és a jó barátok (Lady Éva maga soha se olvasott semmit), de attól tartok, hogy Honora maga se sokat törődött némelyikkel közöttük. Azok a könyvek, melyek leghasznosabbaknak tűntek fel és a fiatal leány még ki nem fejlett lelkületére nagy hatást gyakoroltak, a szentek és hősök életéről szóltak.

Kedves, nemeslelkű, egyszerű gyermek volt Honora, ki napsugárban nőtt fel csendesen anélkül, hogy akár önmagában, akár másban kételkedett volna valaha, miként a virág, várva, hogy mit küld le reá az ég. Anyjának világias erkölcsi felületessége még nem bántotta Honorát; mert hiszen még nagyon is keveset voltak ők együtt, mikor pedig a gyanú homályosan felmerült lelkében, hogy anyja nem elég vallásos, se nem teljesen önzetlen lény, erélyesen küzdött a mellett, hogy gyanúja téves és tőle bűn ez a feltevés. Különben azt majd csak az idő s körülmények mutathatják meg, milyen nővé fejleszti az élet azt az ártatlan, vidám kedélyű gyermekleányt, mikor majd az öröm és bánat felhevíti, lehűti és megérleli őt.

Lady Éva maga sokkal kevésbé ismerte Honorát, mint az a biborbársonyos pápa ott a falon, vagy akár a repülő fecskék, melyek a fiatal leány ablakpárkányán szoktak megpihenni, hallgatván, miként imádkozik vagy énekelget magában; de az édes anya teljesen meg volt elégedve a leányával és büszke volt arra, hogy még a leggonoszabb kritika se találhatna kifogást neveltetése, modora, vagy megjelenése és külseje ellen. Elég őssel és hozománnyal bírt ahhoz, hogy leányának szíves fogadtatást biztosíthasson csaknem valamennyi előkelő római családnál, miért is érezte Lady Éva, hogy megbocsájthatatlan igaztalanság lenne a gondviselés részéről, ha nem sikerülne neki kis leányát rendkívül fényesen férjhez adni. Lehet-e tehát csodálkozni, ha elfelejtette megkérdezni Geraldtól, mikor látogatja meg őket újból?

II.

Gerald utoljára is elmulasztotta az első keringőt. Az angol követséghez ebédre lévén hivatalos, meg kellett jelennie, de roppant nehezére esett illő figyelmet tanúsítani azon két-három befolyásos vén rokkant diplomata unalmas történetei iránt, akik mellé ültették. Gondolatai folyton bájos rokonánál kalandoztak. Vajon várja-e őt? Fenntartotta-e számára az első keringőt? s ha igen, akkor bizonyosan borzasztóan elitélheti, hogy el nem ment a kért táncért. Valóban annyira szórakozott és komoly volt, hogy a tekintélyes urak meg voltak győződve arról, hogy Gerald egy ambiciózus, túlszorgalmas fiatal ember, ki már is túlerőltette elméjét a sok szellemi munkával. Gerald hírnevét mint emelkedő fiatal emberét, aki általános vélemény szerint még sokra viheti, úgyszólván azon az ebéden alapította meg s az a jó hírnév éppen annyit használt neki, mintha tényleg úgy lett volna, bár sikereit főleg annak a szerencséjének tulajdoníthatta, hogy azok az emberek, akik már felemelkedtek, még ő nálánál is sokkal restebbek és hanyagabbak voltak.

Fél tízenegyre járt már az idő, mikor valahára elszabadulhatott és beléphetett Vald’oro hercegné szalonjába, épp jókor ahhoz, hogy lássa Honorát ellejteni a ház úrnőjének legifjabb fiával, egy epedő tekintetű, szőke fiatal emberrel, ki rendkívül jól táncolt. Honora elfogultnak érezte magát és megijedt a színpompás előkelő tömegben. Anyja pár percre ott hagyta őt a nagyterem végén összeverődött leánycsoportban. Sokszor volt már ott abban a nagyteremben Honora azelőtt, nem egyszer futott versenyt egyik végétől a másikig Vald’oro Biancával és annak fivéreivel; de óh, most úgy érezte, hogy egészen más helyzetbe jutott; leánybarátnői mind olyan nagyoknak, olyan fenségeseknek és... olyan szépeknek tűntek fel ő hozzá képest; Vald’oro Alfonsót pedig megpillantva estélyi öltözékében, egészen megzavarodott és kíváncsi lett, vajon az a pompás öltözékű csinos fiatal ember vissza fog-e emlékezni arra, hogy ő egyáltalán ismerte valaha. Az igazat megvallva, Honora éppen a felett gondolkozott, hogy miképpen lehetne Geraldot is oda varázsolni, midőn a félelmes Alfonso elibe állott és kikérte a kegyet, hogy vele táncoljon stb. Alfonso tudta, hogy ez az első táncmulatsága Honorának és egyáltalán nem lévén olyan unalmas, amilyennek látszott, feltette magában, mindent elkövetni, hogy Honora jól érezze magát.

Lady Éva egészen meg volt elégedve Dori Alfonsóval és kecsesen mosolygott, midőn a tánc befejeztével Honorát visszavezette hozzá. Egyszerre eltűnt a fiatal leány szívéből minden félénkség, a zene vidám hangjai felpezsdítették és úgy tetszett, mintha a nagy kék szemekben visszatükröződnék a csillogó fény; arcának üde rózsás színe, gyöngéd keblének lihegése a tánc abbahagyása után, midőn anyja mellé állott, csak még jobban fokozta szépségét, úgyannyira, hogy Gerald, midőn üdvözlésére hozzá lépett, pillanatra azon gondolkozott, vajon milyen halállal szeretné Alfonsót elküldeni ez árnyékvilágból. De azután megfeledkezett mindenről és mindenkiről Honora kivételével, mivel az mosolyogva hozzá fordult és kezét feléje nyújtva oda ígérte neki bűnbocsánattal a következő táncot, még mielőtt Lady Éva magához térhetett volna ámulatából, hogy Geraldot ott látja.

Néhány órával később felzendült a zene a cotillonra. A palazzo Vald’oro történelmi nevezetességű, s tetőtől a padozatig csillogó alabástrommal kirakott báltermében, melyet a családi hagyományhoz híven kétezer szál viaszgyertya világított s melyek levegőjét a nagyszerű üvegház összes virágainak illata telitett, élénk jókedv uralkodott és a tündöklő fiatalság kecsesen lejtette a zene ütemei után a keringőt. Ezt a gyönyörű viruló ifjú sereget pillanatig remek szép rózsafüzér fonta össze, melyet a vidáman nevető táncolók magasan feltartottak a középen; e zene változó ütemére egyszerre az egész kis csoport belevegyült lejtve a tömegbe s a rózsafüzér valóságos rózsaesőként hullott szét, a rózsaszirmok ezrével röpködtek a balzsamos levegőben, mielőtt hópehelyként ráhullottak a bájos fejekre és a hófehér meztelen vállakra, végre pedig lerepültek a földre, hol a hölgyek uszálya s apró lábai ide s tova seperték.

A cotillon egy virágos anarchia. Tartama alatt a legszigorúbb gardedámnak is le kell mondania kormányzatáról és kénytelen, legalább egy időre, minden mama leereszteni kiterjesztett őrködő szárnyait. A szerencsétől meg az előtáncostól függ, kinek milyen táncos vagy táncosnő jut s így a kis Honora is legnagyobbrészt a szerencsének tulajdonította, hogy a legtöbb fordulót Gerald rokonával táncolhatta. A túlságos öröm közepette persze gondolkozni se jutott eszébe a véletlen esélye felett. Majd rákerül az elmélkedésre is a sor - gondolta Honora - a kocsiban, midőn majd hazafelé tartanak édes anyjával. Ah, hisz most még olyan korai az idő, de sajnos, egy, két vagy három óra múlva már ismét kitódul majd a nagycsarnokba a most boldogságban úszó atlaszcipős bájos kis sereg.

Egész sor üres terem vezetett át a bálteremből a képcsarnokba, vagyis másik végébe az óriás négyszögű palazzo Vald’oronak, mely több más palotával együtt úgyszólván egész kis várost képez Róma kellő közepén. Ezen termek egyikében több álmos öreg gentleman morzsolta le a hosszú éjszakát whistjáték mellett, várakozva feleségeikre. Két másik teremben kacérkodó szerelmes párok vonultak el, míg csak egyik-másik betolakodó fel nem fedezte ottlétüket. A legtávolabb eső kicsiny kerek szobában, mintha a magas kupola tetejéből lehulló csillag lenne, egyetlen remek kis függőlámpa által megvilágítva komoly beszélgetésbe merült, de egymással elégedetlennek látszó fiatal pár ült. A férfi hátra dőlt az alacsony pamlagon, felbámult a mennyezetre, lábait keresztbe vetve és kezét nadrágzsebébe dugva. A tapasztalt nő rendesen visszavonul, ha a férfi ilyen fesztelen helyzetbe helyezkedik és hallgat. A nő tudja, hogy uralma megszűnik abban a pillanatban, mikor a férfi ilyet merészel és bevárja a jobb időt.

De a pamlag sarkában ülő nő nem igen bírhatott még sok tapasztalattal, mert izgatottan előre hajlott és tovább folytatta érveléseit és szemrehányásait, mi még jobban megerősíteni látszott a férfi fölényét, miután tovább is megmaradt illetlen, fesztelen helyzetében.

Vald’oro Olimpia, amint rendesen nevezték: »Gozzadininé«, legidősebb leánya volt Vald’oro hercegnek, állítólag nagyon fényes házasságot kötött körülbelül öt évvel azelőtt Gozzadini Marchesével, egy ferrarai könnyelmű gentlemannel, ki megengedte nejének, hogy legtöbb idejét Rómában töltse el a családja körében. Olympia igen szép fiatal nő, magas, széles vállú alak; veres hajával, hófehér bőrével és fekete szemeivel emlékeztetett Tintoretto velencei nőire. Halálosan unatkozott Gozzadininak gyönyörű szép palotájában Ferrarában és nem is titkolta a vidéki társaság iránti megvetését. Gozzadini pedig lenézte az unalmas rómaiakat és kijelentette, hogy fia ugyan soha se fogja meglátni St. Péter templomát, míg férfi korát el nem éri; nem volt tehát más mód, mint hogy a szép asszony egyedül töltse el a telet Rómában, alkalmatlan férjét pedig ott hagyja Ferrarában, hogy azután vele és a gyermekekkel majd valamely fürdőhelyen találkozzanak a nyáron.

Gozzadininé nemcsak előkelő, de rendkívül vonzó és szép nő is volt, nem csoda tehát, ha soha se unatkozott a társaságban, mert ha ő egy szalonban megjelent, a leghódítóbb, legcsinosabb fiatal emberek rögtön elpárologtak a leányok társaságából és a szép asszony körül csoportosultak, kitéve őt az által egész estére a rágalmazásnak. A fiatal emberek közül sokan csak keresztnevén szólították s valamennyi szerelmes volt bele, vagy legalább is elhitette magával, hogy szerelmes vagy az volt valamikor. Annyi tény, hogy szinte sikknek tartották, hogy az ünnepelt szép Gozzadininé körében lássák őket. Bocsánat a »sikk« szónak gyakori használatáért, de szóljon mentségemül az, hogy korlátolt felfogású egyéneket írok le.

Olympia csakúgy szerette a mulatságot, mint azt a fiatalabb és szendébb hölgyek is kedvelik és ugyancsak hatalmasnak kellett lenni annak, a mi őt a saját házában a cotillon elmulasztására késztette. Rendesen ő volt központja, a lelke az érdekes szép fűzértáncnak és olyan önfeledt hévvel, oly kecses könnyedséggel és szilaj tűzzel lejtette végig a változatos bonyolult figurákat, hogy az még egy szenvedélyes Bacchánsnőt is zavarba hozott volna.

A jelen pillanatban azonban egyáltalán nem látszott vidámnak, szemeiből esdeklő kifejezést lehetett kiolvasni, hangja pedig inkább bánatosnak volt mondható, midőn udvarlójához beszélve esdve kérte őt: emlékezzék vissza, gondolkozzék és mentse fel őt a kínos megbízástól.

De vajon mi lehetett az?

- Ön azt nem kívánhatja komolyan, Orazio - mondta - gondolkozzék csak egy pillanatig, milyen kellemetlen lenne az énnekem! Ön végre is gentleman!

A fiatal ember nem indult meg, hanem pár pillanatig szótlanul a fiatal nőre függesztette tekintetét, azután megszólalt rokonszenves gyöngéd rezgésű halk hangján.

- Mindez igen szép és kedves öntől, Olympia. De lesz-e szíves mindjárt holnap megkezdeni az én ügyem elintézését, vagy inkább várna vele szombatig? Tudja, hogy a szombat szerencsés napja a Porsennáknak.

A fiatal hölgy a harag fellobbanásával takarta el kezével füleit.

- Soha se fogok én arra vállalkozni - kiáltotta.

A férfi még egyszer ráfordította mélázó szemeit. Fényes, mandula metszésű szemek voltak azok és úgy villogtak, mint az elégült állatok szemei az erdőben. Szabályos vonású arca üde és szép volt. Világosbarna hajához jól állott a csaknem gesztenyeszínű barna, fényes göndör szakáll, mely telt fehér állát eltakarta.

A szép asszony ölébe ejtette kezeit és megkísérelte arcát félre fordítani a férfi tekintete elől; de szemei akarata ellenére is megint csak annak arcára tévedtek. Szemei egy percig megpihentek a férfias szép arcon, egészen kimeredtek a félelemtől; a halánték táján képződő verejtékcseppek pedig lemosták a rizsport dús hajának apró hajfürtjei alól.

- Megteszem, a mikor önnek tetszik - mondta végre vontatva tompa hangon és utána borzongani látszott.

- Akkor hát holnap - felelé a férfi; - mert ha szombatig elhalasztanák, ön megfeledkezhetnék ígéretéről, Olympia. Tudja, hogy ön némely dologban meglehetősen feledékeny. Akkor pedig megtörténhetnék, hogy hajósom esetleg összetalálkozhatnék Gozzadini emberével Genovában és beszélni találna neki arról a gyönyörteljes hétről, melyet mi együtt a jachton eltöltöttünk a múlt évben a jóniai szigetek közt. Ne legyen feledékeny, Olympia; mert az most nem volna jó önre nézve.

A nő még folyton rá nézett és zokogását visszafojtva iparkodott uralkodni felindulásán. A férfi pedig lassan készülődni kezdett, felállt, kiegyengette felöltője lebenyeit és leverte az Olympia közelében lévő válláról a rizsport. Azután bal kezét kinyújtotta kalapja és kesztyűi után és mialatt egyik kezével kesztyűit keresgélte a pamlag párnái alatt, jobb kezét hanyagul rátette mintegy engesztelésül a nőnek összekulcsolt kezeire. Olympia pedig lassan felemelte kezeit az ifjú kezével együtt, míg csak egészen oda nem ért üde piros ajkához, akkor azután olyan mélyen beleharapott az eleven húsba, hogy a fiatal ember felkiáltott fájdalmában. Olympia megriadva futott végig a hosszú termeken, megijesztve a szerelmespárokat, kik azt hitték, hogy magukban vannak; s a whist mellett ülő öreg gentlemaneket is megzavarván, pár perc múlva már a legszilajabban táncolt a cotillon figurájában hódolói egyikével, ki már másfél órája várakozott az ajtó közelében arra a kitüntetésre, tudva, hogy majd rá kerül a sor, mihelyt a szép Olympia bevégezte vitatkozását Porsennával. Minden este meg szokott az történni.

Olympia távozása után Porsenna Orazio még pár pillanatig szájához tartotta sebesült kezét és selyem zsebkendőjével bekötözve, szidta magában a kegyetlent. Akkor aztán kinyitotta a kicsiny szobának a mellékajtóját és eltűnt a sötét lépcsőn, mely a ház fiainak lakosztályához vezetett. Meg akarta mosni a kezét Alfonso dolgozó-szobájában, mielőtt Olympia után menne a bálterembe. Belevetette magát egy mély karosszékbe és szivarra gyújtván elgondolkozott az Olympiával folytatott párbeszéd tárgya felett. vajon nem hagyott-e ki vagy egyet a nevezetesebb pontok közül? És nem elég gyenge-e ahhoz, hogy valamiben igazat adjon Olympiának? Nem. Utoljára is Olympia soha se bilincselte le őt egészen; most pedig, midőn már nem is szórakoztatta többé, jó, hogy legalább felhasználhatja a saját érdekében. A házasságtól ugyan borzadt, de ha már anyja annyira súlyt fektet rá, tekintettel arra, hogy ha nem adna örököst a családnak, az ősi vagyon rászállna és ferrarai rokonaira, kiknek kétségbeejtő helyzetükben olyan nagy szükségük volna arra és akik olyan nagyon áhítoznak rá, szinte megbocsájthatatlan lenne, ha meg nem házasodnék, hogy a rokonok várakozásait meghiúsítsa. Igen, meg fog nősülni; de a nőt magának kell kiválasztani; semmiféle családi beavatkozást nem tűr; abban még Olympia se akadályozhatja meg. Jól ismerte Orazio... vajon ki, ha nem ő a római leányok jellemének minden vonását; ismerte azoknak csekély előnyeit és sok-sok gyengeségét, miért is teljesen ráunt a hazájabeli nőkre.

Az ájtatos anyja által elibe tárt névsor minden egyes jelöltjére nemmel felelt, míg végre anyja kétségbeesésében azt kérdezte tőle: nem tűnt-e fel neki soha egy csinos kis leány, ki reggelenként leeresztett hosszú hajfonatokkal szokott sétálni a Pinción, anyja kíséretében, nyomon követve egy hintótól, melyet zöld libériás kocsis szokott hajtani. Az a fiatal leány ritka gondos nevelésben részesült és Porsenna hercegné még azt is erősítette, hogy tekintélyes hozománnyal bír. Vajon nem kocsizna-e ki Orazio szintén egyik reggel, hogy lássa és meggyőződjék nem tetszene-e meg neki? Orazio beleegyezett vagy legalább is nem mondott ellent; elbúcsúzott anyjától és felsietett a lakosztályába, hogy gondolkozzék a dolog felett.

A Porsenna-palota egy téres utcán áll, mely a Corsótól a Tiberishez vezet és csaknem egyenesen nyugat és keletnek fekszik úgy, hogy a nap alig vet árnyékot szürke falaira. Magas négyszögletes épület az, minő igen sok létezik Rómában, nemes és egyszerű ízlésben tartva körvonalaiban, de eléktelenítve a barokk díszletekkel és modern boltozatával, mely mintegy áthidalja a jelent a múlttal. Az oszlopos négyszegletű udvar körül egymás fölött emelkedő erkélysorokkal, melyek a tetőzet alatt verandákban végződnek, semmi se modern; a verandák napsugárban úsznak a kék égboltozat alatt; dézsákba ültetett narancs- és oleanderfák díszítik, melyeknek gallyai az alacsony vasrácsozaton keresztül lekandikálnak a szédítő magasságból. A kövek már mindenütt feketék és horpadtak és sirokkós napokon századok nedvességét izzadják ki. A felső emeletekbe felvezető rövid kanyarulatú széles lépcső el van lepve sikamlós foltokkal, a magas lépcsőzet falai pedig a földtől vagy három lábnyira kellemetlen kigőzölgésű párától átnedvesedtek. A kőkoporsókat mindenkor megfelelő díszleteknek tartották Rómában, egy »Scala nobilinek«, de a Porsennákat kivéve egyetlen család se állította oda Etruszk őseik képmásait palotáik kijáratához, hogy ott pihenjenek elavult rútságukban. Itt azonban feltaláljuk a rég eltemetett férfiak és nők veres agyagból mintázott képmásait végig fekve üres koporsóik födelén. Valamennyi jobb kezére támasztja fejét és haragos arcot vet jelenkorunk szülöttjeire, a kik arra járnak. Félhomályban vagy az olajlámpák homályos fényében, mellyel még ma is világitani szokták az ódon palotát, azok a hideg kőalakok kísérteties, komor kinézést adnak a lépcsőknek.

Minden emeleten nehéz ajtók nyílnak a család és hozzátartozóik által elfoglalt különféle lakosztályokba; mert azokban az óriási épületekben tízenkét lakosztály is könnyen el lehet helyezve, anélkül hogy bármelyikben is tudomást vegyenek a másik létezéséről.

A Porsenna család jelenleg csupán két élő tagból állott, az öreg hercegnéből, a ki visszavonultan élt az első emeleten, meg a fiából, Orazióból, a ki örömestebb lakott egy kisebb lakosztályban az anyjáé fölött.

A hercegné régi korbeli római nő volt, kinek a jelleme egyetlen törzsből látszott alkotva lenni és ha a fatörzs helyenként keménynek bizonyult is, kellően biztosítva és edzve volt minden viszontagság ellen.

Saját jellemszilárdsága megnehezítette azonban azt, hogy felfogja az olyan komplikált ingatag temperamentumot, minő a fiáé volt, kiben minden tulajdonság harcban látszott lenni egymással, kiben a test küzdött a lélek ellen és az ész kicsúfolta mind a kettőt; kiben az öröklött természet néha diadalmaskodott az elsajátított szokások felett, de azon az úton volt, hogy lenyűgözze azt egyénisége rendkívüli hatalmával, mert elég erősnek képzelte magát, hogy akarata legyőzze a benne viaskodó összes ellentétes hajlamokat.

Orazio önkénytelen tisztelettel viseltetett anyjának éleselméjűsége iránt, megtörtént tehát, hogy midőn Honora anyja mellett lépdelt egy verőfényes tavaszi reggelen, egy kocsi többször megkerülte már őket, s a kocsiban azon egyéniségek egyike ült, kiket meglátnia neki nem volt szabad. Lady Évának tapasztalt szemei azonban felismerték úgy a kocsit, mint tulajdonosát; s azonnal felfogta jelentőségét is az érdeklődő óvatos pillantásoknak, melyeket a herceg Honorára vetett; és ez talán nyugtalanította volna aggódó anyai szívét azon meggyőződés nélkül, hogy Honora ruhája csodálatosan jól állott és úgy az, mint a reggeli üde lég igazán igéző szépnek tüntette fel leányát.

Porsennának múlt heti megjelenése a Pinción nagy befolyást gyakorolt az anya azon elhatározására, hogy Honorát elvigye Vald’oroék táncestélyére, habár a fiatal leány maga nem is keresett erre más okot, mint édesanyja kedvességét, ki örömmel látja őt mulatni. De lady Éva az estélyen nagyon bosszankodott csalódásán, mert noha már két óra múlt és Porsenna herceg már régebben jelen volt, még nem vett magának annyi fáradtságot, hogy bemutattassa magát neki és nem is látszott tudomást venni se az ő, se a leánya ottlétéről. Lady Éva éles szemei látták őt eltűnni a rettenetes »Gozzadininével« és minden pillanat, a míg ketten együtt maradtak, egész örökkévalóságnak tűnt fel neki. Az ő szempontjából tekintve a dolgot, Honorára nézve a házasság Porsenna Orazióval fejedelmi szerencse lett volna. Rómában valamennyi jó anya iparkodott azt a boldogságot megszerezni leányai számára. Most kínálkozott a jó alkalom, már csaknem biztosra vette, hogy vágya teljesül és íme ismét elfordítja tőle a ritka szerencsét az a kacér Olympia. Borzasztó, hogy egy ledér teremtés elcsábíthat egy olyan szeretetreméltó szép fiatal embert!

Az a szeretetreméltó szép ifjú pedig ismerte becsét a higgadt visszatartásnak minden efféle kaland kezdetén, hanem azért nem szándékozott egészen elszalasztani a kínálkozó jó alkalmat. Észrevette ő, mikor Honora belépett és mialatt másokkal társalgott, folyton csendesen figyelte őt.

Látta Vald’oro Alfonso testvéries előzékenységeit; feltűnt neki, hogy sok régi játszótársra talált a fiatalabb vendégek között; sőt az a derült, sugárzó tekintet sem kerülte el figyelmét, mellyel Geraldot üdvözlé. Jól ismerte ő Gerald körülményeit s legkevésbé se félt tőle, mint vetélytárstól. Tudta, hogy Lady Éva nem adná nőül egy kiváló állás és vagyon nélküli emberhez. Azonkívül ama különös szeszélyes pillanatok egyikében, melyeket alkalmilag megengedett magának, elhatározta, hogy Miss Deringnek Porsenna hercegnővé kell lennie, azt a feltevést pedig, hogy őt bárki is akadályozhatná kitűzött célja keresztülvitelében, képtelenségnek tartotta.

Az a nyugodt biztonság, hogy annak, a mit óhajtott, be kell következnie, s hogy ha ő egyszer valamit feltett magában, annak útját semmi nem állhatja, megszerezte számára azt a tiszteletet, mellyel a világ az erőnek és hatalomnak meghódol, minden tekintet nélkül annak erkölcsiségére. »Pompás Porsennának« nevezték... mert hát minden rómainak megvan a maga gúnyneve, és Orazio fejedelmi életmódja igazolni látszott az elnevezést. szíve mélyében tudta, hogy ő nem erős; hogy bizonyos tulajdonságok, minő például a nagy testi bátorság, hiányzottak nála; tudta azt is, hogy az ő lelkülete valóságos karavánok szállodája, mely lakhelyül szolgál sok, igen sok olyan alkalmatlan, háborgó vendégnek, kiket már talán ősei is dédelgettek ivadékai szerencsétlenségére s a kiknek jelentkezése újra meg újra romlással fenyegette azt a szép hüvelyt, melyet hajlékul választottak; kik azonban, ha a nemesebb és lelkéből még ki nem halt magasabb énjével jöttek összeütközésbe, seregestől vonultak vissza a semmiségbe, hogy aztán újra megrohanják, mint a sakálok a vergődő gyarló embert.

De az élet közönséges dolgaiban biztos volt a sikerről, annyira biztos, hogy még mulatott is a mód felett, mellyel céljait elérte, ezért utasította Gozzadini Olympiát is, hogy eljegyzésének útjait egyengesse, sőt talán még azzal is őt bízta meg, hogy ajánlatát tegye meg a gyermek-leány anyjának. Igazi sikket talált (ezt a szót épp akkor fedezték fel) a heves szerelem felhasználásában, mely oly sokszor untatta őt, aztán meg valóságos gyönyörűség volt neki látni Olympia kínos vergődéseit. Most is azon gondolkozott, hogy lemegy a bálterembe és felszólítja őt, mutassa be a mamának és leányának. Az éjszaka már előre haladt s azokat az egészen fiatal serdülő leánykákat nem igen engedték a táncestély végéig ott maradni, mivel attól tartottak, hogy a hőség, a por, meg a pezsgő megárt gyönge testalkatuknak és megrontja arcbőrüket.

Tíz perccel azután Olympia elvezette Oraziót egy magasabb emelvényhez, honnan Lady Éva több más fáradt gardedám társaságában nézte a táncot. Lady Éva talán nem volt annyira fáradt, mint némelyek közöttük, mert meglehetősen vidáman társalgott egyik régi ismerősével, egy indiai tábornokkal, aki hazautaztában pár napra megszállott Rómában.

Sir Maxwell Lindhurst nem szidalmazta a Babut, se Kipling Rudyardot, miután az a szókimondó író akkoriban még nem kezdett írni és a Babut még nem fedezték fel; hanem egy általa érdekesnek tartott történetet beszélt el éppen, midőn társnője egyszerre siket és néma lett, legalább is vele szemben, mert csak pár szót mormolt hozzá, hogy Donna Olympia szertartásos és erőltetett mosollyal kisért bemutatására figyelhessen.

- Lady Éva, ha nem csalódom, édes anyámnak van szerencséje önt ismerni, - szólalt meg Porsenna, dallamos halk hangján. - Gyakran hallottam tőle önöket emlegetni.

Az a pillantás, mely eme szavakat kísérte, éppen elegendő tiszteletteljes elragadtatást foglalt magában ahhoz, hogy Lady Éva felmelegedjék és elégült legyen. Donna Olympia helyet foglalt mellette a pamlagon.

- Én holnap kirándulásra készülök Tivoliba - mondta nyájasan. - Nem tartana-e ön is velünk kedves Lady Éva, Honorával együtt! Milyen gyönyörűség látni az ilyen gyermekleányka mulatságát, nemde?

Honora abban a pillanatban tért vissza örömtől sugárzó kipirult arccal helyére az alant lévő bájos kis körbe. Gerald őrizte meg azt a helyet számára, egész sereg csokrot gondozva azalatt, míg a fiatal leány táncolt.

- Nagyon köszönöm - szólt Lady Éva kíváncsian, vajon Porsenna fog-e csatlakozni a társasághoz. - Örömmel részt veszünk, ha kis leányom nem lesz fáradt a mai éjjelezés után. De nini, hiszen már fél három az óra! Most már igazán haza kell őt vinnem.

- Oh, ne vigye még el, - tiltakozott Olympia, - hiszen most kezdődik a legszebb figura. Nekem is vissza kell térnem a táncosomhoz. Majd találkozunk tízenegy órakor a Porta Pia-nál - mondta a fiatal hölgy és karját a Porsennáéba fűzvén, pillanat alatt eltűnt vele a mozgó tömegben.

- Vezessen most engem a leányhoz - szólt hozzá susogva a herceg - és mutasson kérem szívélyes arcot; nem szeretném őt elijeszteni.

Lady Éva egy pillanat alatt újból csupa mosoly és figyelem lett sir Maxwell Lindhurst történetének meghallgatására; hanem amellett mély megelégedéssel nézte végig Porsenna szertartásos bemutatását Honorával. Gerald látszott csupán elégületlennek, mialatt utána nézett a termen a herceg karján végig lejtő szép kis rokonának.

- Miféle morfondi ember lehet az, aki így tud táncolni - gondolta magában. De mikor Honora mellette ellejtve táncosa vállán keresztül reá mosolygott, úgy érezte Gerald, hogy mindent meg tudna bocsájtani az egész világnak. Annyira vakmerő lett, hogy meg akarta hívatni magát nagynénjével másnap villásreggelire, mikor búcsúzáskor mindannyian jó éjt kívántak egymásnak és ő egyenként adogatta a virágcsokrokat Honorának a kocsi ablakán át, miáltal magára vonta a hátul várakozó kocsik kocsisainak szidalmait.

- Holnapra nem lehet meghívnom, édes fiam - mondta neki Lady Éva, - holnap nem leszünk otthon. A vidékre rándulunk ki egész napra Donna Olympiával. Jó éjszakát.

Az ablakot felhúzták s a hintó elrobogott a sötétségben. Valaki megérintette Gerald vállát. A tábornok volt.

- Ne sétáljunk-e együtt haza, Lowther? - szólt. - Én azt hiszem ugyanazon szállodában vagyunk megszállva.

Mikor aztán hátuk mögött hagyták a tömeget és szivarra gyújtottak, a vén indiai iparkodott ráterelni a beszélgetést a fiatal ember nagynénjére és annak szép leányára.

- Én jól ismertem a szegény megboldogult Deringet - kezdte egyszerre, - igen derék ember volt. De nem hiszem, hogy neki kedvére lenne az, hogy kedves kis leányát itt nevelték fel idegen országban. Lady Éva különben rendkívül el volt ragadtatva, amint észrevettem, mikor Porsenna herceget bemutatták neki. Nem gondolja-e ön, Lowther, hogy a hiú mama szeretné kis leányát valamelyik herceghez férjhez adni? Ha tudnám, hogy erre a hercegre gondol, hitemre, inkább magam lépnék fel, mint kérő! Ne engedje azt megtörténni, Lowther!

Lowther némán intett, jelezni akarva, hogy biz ő nem is engedné azt meg, ha hatalmában állna valamit tenni ellene, de ő igazi modern angol volt, aki megtanulta már, hogy le kell számolni a lehetőségekkel éppúgy, mint a lehetetlenségekkel is.

III.

Donna Olympia nagyon szerette volna meghívni Geraldot az általa rögtönzött kirándulásra, már csak Orazio bosszantása végett is; de nem volt elég bátorsága dacolni parancsolójával. Ő rendelet szerint járt el. Az a férfi, akit felváltva majd bálványozott, majd gyűlölt, de akitől mindig rettegett, kifejezte abbeli óhajtását, hogy egy kellemes kirándulást rendezzenek együtt, melyben ő fel s alá sétálhasson a Villa d’Este zöld boltozatai alatt azzal a szép kis leánnyal, akit nőül szándékszik venni. Olympia a rabnő, kénytelen volt tehát mosolyogva engedelmeskedni. így történt, hogy a bál utáni reggelen vidám társaság hajtatott ki Vald’oro Alfonso hintóján a Porta Pián. Honora, Vald’oro Bianca meg még néhány fiatal leány csak úgy sugárzottak az örömtől és a duzzadó egészségtől; meg se látszott rajtuk az elmúlt éjjeli tánc hatása; Donna Olympia és Lady Éva már kissé lehangoltabbak voltak. Hiába, túlságosan korán keltek fel. Nem csekélység kilenc órakor felkelni, mikor négy órakor fekszik le valaki! Alfonso elég számos fiatal embert válogatott ki hajnalban a dohányzó szobából és habár azok kezdetben kissé elcsigázottaknak látszottak, a friss levegő meg a fiatal leányok által szuggerált jó kedv, no meg az a pohár pezsgő is, melyről felpezsdítésükre a háziúr gondoskodott, csakhamar felvillanyozta őket s így felöltötték azt a kihívó mosolyt, melyre a latin faj egyedei úgyszólván kötelezve érzik magukat mindannyiszor, ha lóra ülnek s mely természetesen még nélkülözhetetlenebbé válik, ha négy ló vágtat el velük.