Pauline Mai

Karácsonyi kívánság

részlet

ATHENAEUM

Fordította

Simonkay Piroska

A fordítás alapjául szolgáló mű

Pauline Mai: Ein Wunsch im Winter, by Pauline Mai

© 2023 by Blanvalet Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Simonkay Piroska, 2024

© Athenaeum Kiadó, 202٤

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 493 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor Rátz Mária

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Prológus

A hegyek felett hópelyhektől dagadoztak a felhők. Késő éjszaka volt, a téli égbolt ragyogása azonban nem halványult. Bevonta fényével az alatta húzódó dombokat és a csillámló csúcsaikkal az ég felé nyújtózkodó fenyőfákat.

Itt fent, négy hegycsúcs ölelésében, alig észrevehetően bújt meg a falucska, amelynek házacskái egymás hegyén-hátán helyezkedtek el, mintha csak melegednének ezen a hideg téli éjszakán. Kéményeikből fehér füst tekergőzött, ablakaikban apró, gyöngysorszerű lámpácskák ragyogtak: füzérek, félhold alakú dekorációk és csillagok hirdették az advent eljövetelét. A falu összes házacskája egy tér felé nézett, ahol rengetegen sürögtek-forogtak. A tér közepén – fabódékkal körülvéve – égősorokkal teleaggatott kerek pavilon emelkedett. A nyüzsgő hangkavalkádból karácsonyi dallamok csendültek fel. A színes kötött sapkát viselő látogatók folyamatosan áramlottak, izgalom és öröm érződött a levegőben. A karácsonyi vásár az apró hegyi falucska minden lakóját kicsalogatta a térre.

– Jaj, ugyan már! Csak egy kandírozott almát kérek még! A vonat biztosan nem indul el nélküled. – Madita megállt, és vágyakozó pillantásokat vetett a színesen megvilágított cukorkásbódé felé.

– Megettél egy hatalmas zacskó pörkölt mandulát és egy mézeskalács szívecskét. Ezek után már nem lehetsz éhes! – válaszolta Viktor hitetlenkedő arckifejezéssel, elkapta Madita kesztyűs kezét, és megpróbálta őt elrángatni a bódétól. A cukorkáson kívül még számtalan másik árus kínálgatta portékáit a pavilon körüli téren. Fehér hósapkák díszítették a bódék tetejét, mint ahogyan a fenyőfák ágait is, amelyek a fényfüzérektől a szivárvány színeiben ragyogtak. Madita és Viktor körül nyüzsögtek a helyi lakosok és a környező településekről érkezett látogatók. A karácsonyi vásár mindig az év csúcspontját jelentette a faluban. Ilyenkor mindenki, még a turisták is itt gyűltek össze, hogy átadják magukat a különleges hangulatnak, hogy együtt nassoljanak a téli finomságokból, együtt forralt borozzanak, és hogy a célba dobáskor kiderüljön, a tavalyi verseny óta alaposan berozsdásodott a karjuk.

– Ki beszél itt éhségről? – kiáltott fel Madita, az állát csiklandozó vöröses hajtincseit hátrasimítva az arcából. – Ma van az utolsó közös esténk itt a vásárban, mielőtt a szüleidhez utaznál. Kérlek, csak egy almát vegyünk még! Vagy inkább csokis banánt ennél?

Viktor szabad kezével helyreigazította sapkája alól kikandikáló szőke hajtincseit. Már a fiú rendetlen fürtjeinek látványa is megbizsergette Madita szívét.

– Egyetlen almát, de a legkisebbet! – egyezett bele Viktor, ezzel kuncogásra késztetve Maditát. Amikor viszont a lány éppen visszafordult volna az árushoz, magához húzta. A vastag, bélelt dzsekik tompították az ütközést. Viktor átölelte, és világos szemével szeretetteljesen Madita szemébe nézett.

– Hiányozni fogsz – mondta, miközben orrát a lány orrához dörgölte. – Ez lesz az első karácsonyom nélküled.

Madita szomorúan mosolygott. Arca a hidegben enyhén kipirosodott, és miközben beszélt, áttetsző fehér párafelhő keletkezett a szája előtt.

– Tényleg mindenképpen el kell utaznod? Tölthetnéd nálunk is a karácsonyt. Thea főz, a szüleim pedig mézeskalácsot készítettek. Biztos, hogy…

– Tudod, hogy muszáj meglátogatnom a szüleimet. Amióta Brémába költöztek, még egyetlenegyszer sem voltam náluk. Ráadásul karácsony van. Te sem lennél szívesen a családod nélkül.

Madita lesütötte a szemét. Viktornak tulajdonképpen igaza volt. A családja nélkül el sem tudta volna képzelni a karácsonyt. Nem lenne ugyanolyan az ünnep az apró szokásaik nélkül: december huszonharmadikán forralt bor kortyolgatása a nővérével, Theával és a szüleikkel, a szenteste délelőttjén enyhén másnaposan fadíszítés, a testvérek szeretetteljes csipkelődése, majd amikor hangosan karácsonyi dalokat énekelnek, miközben Thea vacsorát készít, Madita pedig elvégzi a tortán az utolsó simításokat.

– De nélküled sem szeretnék ünnepelni.

Madita és Viktor gyermekkoruk óta elválaszthatatlanok voltak; mindketten ugyanabba az óvodába jártak, ami tulajdonképpen a falu egyetlen óvodája volt. Természetesen köztük is előfordultak dühös, „nem leszek többé a barátod!”-típusú kenyértörések, ezek azonban újra és újra csak azt bizonyították, mennyire szükségük volt egymásra. Az óvoda után ugyanabba az iskolába, majd ugyanabba a gimnáziumba jártak, aztán a továbbtanuláshoz mindketten Erfurtba költöztek, ahol találtak maguknak egy barátságos lakást. Ekkorra a barátságuk már messze nem csak barátság volt; átalakult valami sokkal többé. A karácsony napjait azonban a kezdetektől fogva kettéosztották: amint besötétedett – így egyeztek meg –, mindketten hazamentek a saját családjukhoz, és megkezdődött az evésmaraton; továbbá Maditáéknál a hangulatos félhomályban társasjátékok, gyerekpuncs és forralt bor volt még kikészítve az asztalra. De amíg világos volt, addig együtt voltak; legtöbbször az osztálytársaikkal szórakoztak, szánkóztak, vagy – ha elég hideg volt hozzá – a falucska vasútvonalával párhuzamosan kacskaringózó patak jegén korcsolyáztak. Az utóbbi néhány évben Madita és Viktor a karácsonyt általában azzal töltötte, hogy kézen fogva sétáltak egyet a hófödte erdőkben, vagy puha takarókba burkolózva, meleg teát és kekszet odakészítve összebújtak, és filmeket néztek. Viktor nélkül ezek a napok unalmasan fognak telni.

– Biztos vagyok benne, hogy nélkülem is feltalálod majd magad. De ha mégsem jutna eszedbe semmi, még mindig ott van Thea – mosolygott Viktor, majd megcsókolta Maditát. A lány szívverése felgyorsult a fiú ajkának érintésére. Egyre hevesebben csókolóztak, amikor valaki belecsípett Madita karjába. A lány bosszúsan felnézett, de már csak azt hallotta, ahogy egy nagyon is ismerős hang ezt harsogja:

– Menjetek szobára, hogy lehet nyilvánosan így viselkedni?!

Madita elvigyorodott. Az a bizonyos hang Sofié volt, a legjobb barátnőjéé, akivel előző este megittak néhány bögre forralt bort.

– Vagy persze akár Sofie-t is megkérdezheted! – csattant fel Viktor tettetett felháborodással. – Nahát, hogy itt az embernek soha nincs egy perc nyugta sem!

– Hova gondolsz? Itt, a karácsonyi vásárban, ahol a falu apraja-nagyja kinn van? Gyerünk, vegyük meg azt az almát! – unszolta Madita Viktort, majd húzni kezdte az édességesbódé felé, ahol a fiú majdnem megbotlott egy hókupacban.

– Huszonnyolcadikán, amikor visszajössz, már csak kettesben leszünk – mondta Madita vágyakozva, mialatt a kandírozott alma maradékát rágcsálta, és közben Viktor vállára hajtotta a fejét. A vásár forgatagából a falu határa felé sétáltak, ahonnan a vasútállomásra vezető út még jó ötpercnyi távolságra volt. Annyira jelentéktelen volt a falucska, hogy csak egy vágányt építettek, és azon is csak ritkán közlekedett vonat. Idegenek csak azért keveredtek ide, hogy kiránduljanak egyet az erdőben, vagy végigjárják a karácsonyi vásárt, amelynek híre messze a hegyeken túlra is elterjedt.

Madita szorosan odabújt Viktorhoz, ő pedig átölelte a lányt, már amennyire ezt a hatalmas hátizsákja lehetővé tette.

– Majd gondolkodom néhány apró meglepetésen neked – mosolygott Madita Viktorra, aki már nagyon jól ismerte barátnője meglepetéseit. Még kisgyerekek voltak, de a lány már akkor apró ajándékokat hozott neki az óvodába: különleges alakú köveket szedett össze útközben, vagy fűszálakból készített fonatot. Nagyon szeretett másoknak születésnapi mulatságot szervezni, vagy a barátait szemtelenül a gallérjukba csempészett hógolyóval provokálni – amit az érintettek szikrázó szemmel, dühösen fogadtak. Amint azonban észrevették, hogy Madita a rá annyira jellemző vidám kacajjal elkezdi kiseperni a havat a ruhájukból, azonnal elpárolgott a dühük, és mindannyian együtt hahotáztak.

Az út síkos volt, elég lassan haladtak, aminek Madita örült, hiszen titkon abban reménykedett, hogy Viktor talán lekési a vonatot, és még egy éjszakát együtt tölthetnek.

– A lényeg, hogy most nem kell kicsomagolnom az ajándékomat a családod előtt – dörmögte Viktor. – Végig azon aggódtam, hogy nem látszom majd elég boldognak, és ezzel csalódást okozok nekik.

Madita vidám pillantást vetett Viktorra. A fiú világos bőre annyira érzékeny volt a hidegre, hogy az arca már ősszel pulykavörössé vált. Madita imádta ezt a vörösséget, felélénkítette a fiú arcát.

– Annyira kínos azért nem volt a helyzet – tiltakozott Madita. – Nem tagadtak volna ki, ha nem tetszik az ajándék.

– De én… ennyi figyelmességhez nem vagyok hozzászokva.

Viktornak nem volt testvére, és mindkét szülője nagyon elfoglalt volt. Egy furcsa véletlen folytán kerültek a falucskába, amikor a helyi polgármester asszony úgy vélte, két tekintélyes politikai és gazdasági tanácsadót kellene idetelepíteni a nagyvárosból. Ők azonban közel húsz évig itt maradtak, még úgy is, hogy közben más, távolabbi települések projektjeiben is részt vettek. Viktor emiatt nagyon kevés időt töltött a szüleivel. Nem voltak rossz viszonyban egymással, de a kapcsolatukat távolságtartás jellemezte. Annak ellenére, hogy Madita családja úgy bánt vele, mintha mindig is közéjük tartozott volna, valamennyi félénkség megmaradt a fiúban, ami különösen akkor hatalmasodott el rajta, amikor szokatlanul figyelmesek voltak vele.

– Ne aggódj. Senkinek nem árulom el, mikor érsz vissza. Akkor kizárólag az enyém leszel a szünet végéig – jelentette ki Madita boldogan, így próbálva elfojtani a közelgő búcsú miatt érzett szomorúságát.

Odaértek a kereszteződéshez, melynél ha egyenesen mennek tovább, a vasútállomásra érnek, balra fordulva pedig Thea otthonába jutnak, ahol Madita – Viktorral együtt – hazalátogatásai alkalmával megszállt. Mindketten lassítottak, majd megálltak.

– Tényleg el tudlak kísérni a pályaudvarra. Thea biztosan megvár a vacsorával – bizonygatta Madita, és a fiú keze után nyúlt.

– Hogy tudsz evésre gondolni ennyi édesség után?! – Viktor nevetve csóválta a fejét.

– Nem vagyok benne biztos, vajon ismered-e a desszertgyomor elméletét… Ez az ember második gyomra, ahol…

– …ami a világon senki másnak nincs, csakis Madita Schroffensteinnek! – folytatta Viktor a mondatot nevetve. – Egyébként igen, néhányszor már elmesélted a desszertgyomor-elméletedet. Ha elfelejtetted volna: együtt lakunk. És szeretlek.

– Akkor egyáltalán minek kérdezel ilyesmit? – vágott vissza Madita pimasz vigyorral az arcán, miközben testén melegség hullámzott végig Viktor utolsó szavainak hatására. Viktor nagyot sóhajtott, egyszerre hitetlenkedve, de mégis vidáman, és megölelte Maditát.

– Lehetnél egy kicsit bátrabb. A Télapó mindent hall, és különben is, ha elfelejtetted volna: két nap múlva már ide is ér.

– Tudom! – Madita arcán az addigi pimasz vigyort gyermeki öröm váltotta föl. Az év többi ünnepnapja közül egyiket sem várta annyira, mint a karácsonyt. Viktor ismét megrázta a fejét, arcán most szerelmes mosoly csillogott, melybe némi szomorúság is keveredett.

– Mennem kell, a vonat…

– Kikísérlek az állomásra.

– Akkor még nehezebb lesz elbúcsúznunk, és különben is késésben vagyok! – sóhajtotta a fiú, és szomorúan nézett a lányra.

– Rendben – törődött bele Madita a sorsába. – Jelentkezz, amikor odaértél Brémába!

– Persze, felhívlak majd. – Viktor lehajolt, hogy megcsókolja. – Szeretlek. Boldog karácsonyt!

– Boldog karácsonyt! – suttogta Madita. A fiú kibontakozott az öleléséből, és elindult, olyan gyorsan, ahogy a jeges talajon csak tudott. A lány vetett rá még egy utolsó pillantást, nagyot sóhajtott, aztán óvatosan elindult hazafelé.

– Hívlak majd! – hallotta Viktor hangját. Hátranézett, és látta, hogy a fiú még egyszer visszafordult felé.

– Alig várom! – kiáltotta Madita, és mindkét karjával integetett. – Szeretlek!

Tartalom

Prológus

1. Madita

2. Madita

3. Madita

4. Emil

5. Madita

6. Madita

7. Emil

8. Madita

9. Emil

10. Emil

11. Madita

12. Emil

13. Madita

14. Madita

15. Emil

16. Madita

17. Emil

18. Madita

19. Madita

20. Emil

21. Madita

22. Emil

23. Madita

24. Emil

25. Emil

26. Madita

27. Madita

28. Emil

29. Madita

30. Emil

31. Emil

32. Madita

33. Madita

34. Emil

35. Madita

36. Madita

37. Emil

38. Madita

39. Madita

40. Emil

41. Madita

Egy évvel később

A szerzőtől megjelent

Felhasznált betűtípusok

Dancing Script – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Rochester – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License