Dr. Máté Gábor

Szétszórt elmék

A figyelemhiány-zavar gyógymódja

Fordította

Váradi Péter

Dr. Máté Gábor további könyvei
az Open Books gondozásában:

A család ereje (Dr. Gordon Neufelddel)

A test lázadása

A sóvárgás démona

Normális vagy

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Gabor Maté M. D.: Scattered Minds.
A New Look at the Origins and Healing of Attention Deficit Disorder.

Toronto, 2000, Vintage Canada,
a Division of Random House of Canada.

Copyright © 1999, 2021, 2024 Gabor Mate, M. D.

This edition published by arrangement with Knopf Canada,
a division of Random House of Canada Limited.

Hungarian translation © 2013, 2021, 2024 Váradi Péter

Hungarian edition © Open Books, 2021, 2024

Az Előszót Dési András fordította

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv a Two Associates borítóterve alapján
Rubik Ágnes | submachine

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-517-5

Tartalom

Előszó az új kiadáshoz

Bevezető

A szerző megjegyzései

Bevezetés

I. A FIGYELEMHIÁNY-ZAVAR TERMÉSZETE

1. Totál leves és szemeteskuka

2. Mennyi végig nem járt út

3. Mindannyian megőrülhetünk

4. Konfliktusos házasság: a figyelemhiány zavar és a család (I.)

5. Feledni az előttük álló jövőt

II. HOGYAN FEJLŐDIK AZ AGY? HOGYAN JELENNEK MEG A FIGYELEMHIÁNY ZAVAR AGYI ÁRAMKÖREI, ÉS MILYEN A KÉMIÁJA?

6. A figyelemhiány zavar és a gyermekkori környezet

7. Érzelmi allergiák: figyelemhiány zavar és érzékenység

8. Szürreális koreográfia

9. Összehangolódás és kötődés

10. A gyermekkor lenyomatai

III. A FIGYELEMHIÁNY ZAVAR GYÖKEREI A CSALÁDBAN ÉS A TÁRSADALOMBAN

11. A tökéletes idegen: a figyelemhiány zavar és a család (II.)

12. Történetekbe csomagolt történetek: a figyelemhiány zavar és a család (III.)

13. A legizgágább kultúra: a figyelemhiány zavar társadalmi gyökerei

IV. A FIGYELEMHIÁNY ZAVAR TÜNETEINEK ÉS SZIMPTÓMÁINAK JELENTÉSE

14. A gondolatok és a fecsegés szétválása: elhangolódás és rebbenékeny figyelem

15. Leng az inga: hiperaktivitás, letargia és szégyen

V. A FIGYELEMHIÁNY ZAVARRAL ÉLŐ GYERMEK ÉS A GYÓGYULÁS

16. A legutolsó pillanatig semmi sincs veszve: feltétel nélküli pozitív törődés

17. A gyermek beédesgetése

18. Mint hal a vízben

19. Csak fel akarja hívni magára a figyelmet

20. A dacos gyerekek: az ellenkezés

21. Az ellenakarat hatástalanítása

22. A mályvacukrom lángra kapott: motiváció és autonómia

23. Bizalom a gyerek iránt, bizalom önmagunk iránt: figyelemhiány zavar az osztályban

24. Mindig csak én: a tinédzserek

VI. A FIGYELEMHIÁNY ZAVARRAL ÉLŐ FELNŐTT

25. A személy létezésének igazolása: az önbecsülés

26. Ebből állnak az emlékeink

27. Emlékezni a soha meg nem történtre: a figyelemhiány zavarral élő ember kapcsolatai

28. Mózest megmenti az angyal: önnevelés (I.)

29. A fizikai és spirituális környezet: önnevelés (II.)

30. Könnyek és siralom helyett: a szenvedélybetegségek és a figyelemhiány zavaros agy

VII. BEFEJEZÉS

31. Sohasem vettem észre a fákat: mire jók a gyógyszerek, és mire nem

32. Mit jelent figyelni

Irodalom

Jegyzetek

Édesanyámnak, Máté (Lővi) Juditnak, néhai édesapám, Máté Andor emlékének és családomnak, Raenek, Danielnek, Aaronnak és Hannah-nak

Tetteinknek kizárólag emberi kapcsolataink összefüggésében van értelmük, és e kapcsolatok megértése nélkül minden cselekvés konfliktusforrás lesz. A kapcsolatok megértése végtelenül fontosabb bármilyen cselekvési tervnél.

Jiddu Krishnamurti

Előszó az új kiadáshoz

A Szétszórt elmék huszonnégy évvel ezelőtt jelent meg, ezzel indult az írói pályám. Nem sokkal azután írtam, hogy nálam is figyelemhiányos hiperaktivitás zavart, vagyis ADHD-t diagnosztizáltak. Nem véletlen, hogy ez volt az első könyvem: amíg nem értettem meg, hogy miért működik a saját agyam is ilyen kiismerhetetlen összevisszaságban, addig nem voltam képes összeszedni magam, nem tudtam eléggé koncentrálni ahhoz, hogy egy ilyen nagy munka végére érjek. A diagnózissal újfajta indíttatást kaptam: ösztönösen megértettem, és mindenkinek el szerettem volna mondani, hogy új szempontok bevonásával kellene e titokzatos állapotra tekintenünk, olyanokkal, amelyek túllépnek azon a leegyszerűsítő „minden, ami a biológiai működésünkkel kapcsolatos = genetika” alapvetésen, amely a mai napig átszínezi a lelki egészséggel kapcsolatos orvosi gondolkodást. Hamarosan kiderült számomra, hogy a véleményem nem idegen a közelmúlt tudományos felfedezéseitől, és a későbbi munkáimmal ezt a nézetrendszert igyekeztem alaposabban kidolgozni.

Az elmúlt két évtized során felmerült rengeteg új bizonyíték alátámasztja a könyv természettudományos és gondolati alapvetését. Egyszerűen fogalmazva: ahhoz, hogy a maga teljességében megértsük és átlássuk azt az összetett pszichológiai, viselkedésbeli, érzelmi és biológiai működést, amelyet az ADHD vagy az ADD rövidítéssel jelölünk, az emberi agy és lélek interrelációs természetét, vagyis a család és a társadalom összefüggésrendszerének rájuk gyakorolt hatását kell megvizsgálnunk.

A szűk látókörű, a tudományos megalapozottságot nélkülöző genetikai magyarázat sem az egyénnek, sem a családnak nem nyújt olyan segítséget, amilyenre szüksége van a gyógyuláshoz. A gének ugyan számos esetben hajlamossá tesznek, de nem játszanak döntő szerepet. Gyakran kérdezik tőlem, hogy ha szerintem nem beszélhetünk genetikai alapokról, akkor azt állítom-e, hogy az ADHD-nak nincs köze a biológiai működésünkhöz. A kérdés egy félreértést jelez. Végeredményben mindennek köze van hozzá. Viszont az a helyzet, hogy az elmúlt néhány évtized agykutatása egyértelművé tette: a környezet, különösen az érzelmi és a társadalmi környezet döntő befolyással bír az agy fiziológiai fejlődésére és az emberi lélek alakulására.

Egyre több bizonyítékunk van rá, hogy a családi és társadalmi eredetű stressz ártalmas hatást gyakorol a fiatal emberi lények agyára, koncentrálóképességére és érzelmi önszabályozására, különösen abban az esetben, ha genetikai okokból fogékonyabbak az ilyesmire. Ez a könyv ezért tekinti témájának a kultúra, a családi dinamika, valamint az öröklött alkat teljes, bonyolult hálózatát: hiszen valamennyi összetevő hat a lelki és a neurofiziológiai működésünkre. Ha innen nézzük, akkor nem is lehet kétséges, hogy az emberi szervezet bármilyen életkorban alkalmas arra, hogy jó irányba forduljon és fejlődjön. Csak annyi kell hozzá, hogy akár gyerekről, felnőttről, szülőről vagy egy egész családról van szó, értsük meg, és együttérzéssel közelítsünk hozzá. Az egészséges agyi és érzelmi fejlődést szerencsére bármelyik életkorban be lehet indítani – én vagyok rá az élő bizonyíték. Azt nem állíthatom, hogy „kigyógyultam” volna a figyelemhiányos hiperaktivitásra utaló tendenciáimból – például máig mestere vagyok annak, hogy ugyan egyáltalán nem mozdulok, mégsem tudom, hova tettem valamit, amit egy pillanattal korábban még a kezemben tartottam, vagy, mondjuk, utazásaim során gyakran vesztem el a könyveimet, a cipőmet és az elektromos fogkefémet. (Legutóbbi nagy sikerem az volt, amikor hosszú európai előadó körutam legelején a Swiss Air egyik járatán hagytam a pótolhatatlan laptopomat.) Azóta öt könyvemet adták ki számos nyelven, és annyiról legalább beszámolhatok, hogy könnyebben fejezek be feladatokat és érem el a kitűzött céljaimat; vagy ami a legfontosabb, szégyen és bűntudat nélkül fogadom el önmagamat. Amikor a Szétszórt elméket írtam, már sokkal megbocsátóbb voltam magammal, de gyógyszereket szedtem. Azóta több mint két évtized telt el, és a legutóbbi, jóval hosszabb és jóval nagyobb erőfeszítést igénylő könyvem megírása során már nem szorultam tablettákra.

A Szétszórt elméket Kanadában, az USA-ban, Angliában, valamint sok más országban és sok más nyelven olvassák azóta is, ez pedig bizonyítja, hogy világszerte komoly segítséget nyújthat a nem szűnő, a gyerekeinket is utolérő lelki egészségügyi válság kezelésében. Az ADHD Quebectől Kínáig egyre gyakoribb. Egy beszámoló szerint „1989 és 2001 között Németországban 381 százalékkal nőtt az ADHD-s esetek száma. Az elmúlt öt évben az Egyesült Királyságban 50 százalékkal több alkalommal írtak fel ADHD-gyógyszert: 2012-ben 657 ezerszer, míg 2007-ben 420 ezerszer. 2005 és 2012 között Izraelben megduplázódott az alkalmazott ADHD-gyógyszerek mennyisége.”{1}

Az elsősorban stimulánsokra támaszkodó gyógyszeres kezelésnek a korlátait és a kockázatait is ismerjük. A Szerhasználati és Lelki Egészségügyi Szolgálatok Igazgatási Központja országosan gyűjtött adatai szerint például az Egyesült Államokban 2005-ben 5600 18 és 34 év közötti ember szorult sürgős kórházi ellátásra a receptre kapható stimulánsok hibás alkalmazása miatt, 2011-ben viszont már 23 ezer ilyen esetről tudnak. Ez is amellett szól, hogy inkább keressünk olyan módszert, amely ugyan nem utasítja el teljesen az egyes esetekben szükséges gyógyszeres kezelést, de elsősorban az önismeretre és a megengedő, fejlődéslélektani szempontból tudatos szülőkre támaszkodik, egyébként pedig holisztikusan közelíti meg a bonyolult, sérülékeny emberi természetet.

Nagyon jólesnek azok az olvasói levelek, amelyek arról számolnak be, hogy a feladójuknak a könyvem hatására megváltozott az önmagához vagy a gyerekeihez fűződő viszonya, és ez hozzájárult a családon belüli béke kialakulásához. Az utcán, boltokban vagy repülőtereken is gyakran megszólítanak idegenek, akik szeretnék elmondani, hogy e könyv segítségével voltak képesek újfajta együttérzéssel szembenézni önmagukkal és másokkal; a saját tapasztalataikra ismertek ezeken az oldalakon, és úgy érezték, hogy végre hallják, látják és megértik őket. Korábban betegnek és megmagyarázhatatlan viselkedésűnek, ezután viszont egészségesnek és érthetőnek tekintették magukat, és ami a legfontosabb: tudták, mi a teendőjük.

Az itt következő elemzés kétségkívül olyan önvizsgálatra hív, amely a figyelemhiányos hiperaktív felnőtteknek vagy az ezzel diagnosztizált gyerekek szüleinek akár kellemetlen is lehet. De én úgy látom, a legtöbben még ezzel együtt is szívesen fogadják azt a tanulságot, hogy nem egy gyógyíthatatlan, örökletes betegség kínozza őket vagy a gyereküket, sőt, igazából nincs is semmilyen betegségük, hanem a neurális hálózataik és a lelkiviláguk fejlődésében van lemaradásuk, ám ez megváltoztatható. Nem a szüleik szeretete vagy felelősségérzete volt kevés, hanem a nevelői környezetre nehezedő generációs vagy társadalmi nyomás nagy; e nehezen megúszható stresszfaktorok egyre jobban elterjednek abban a világban, amit a legutóbbi könyvemben, a Normális vagyban mérgezőnek, toxikusnak neveztem.

E könyv alapvető célja, hogy támogassa és bátorítsa mindazokat, akiket valamiképpen érint az az összetett viselkedési/lelki/érzelmi mintázat, amelyet – szerintem igen szerencsétlenül – „zavarnak” nevezünk. Az előző mondatban szereplő „mindazok” olyan felnőttekre vagy gyerekekre vonatkozik, akiket már diagnosztizáltak vagy diagnosztizálhattak volna, de kiterjed a tágabb családjukra, tanáraikra, barátaikra, házastársukra és az egész közösségükre is.

Vancouver, B.C., 2023 júliusában

Dr. Máté Gábor

Bevezető

Az ADHD Magyarország honlapja ezzel a szöveggel kezdődik:

„Az ADHD a leginkább visszautasított és félreértett pszichiátriai állapot Európában!!!! Sok ember nem hisz az ADHD létezésében. Ezért, ha ez nem létezik, nem is érthetik az emberek, miért kéne erre kezelés. Fontos tehát, hogy láthatóvá tegyük ezt a zavart (betegséget) a társadalom számára!”

Annak ellenére, hogy a felhívás hangnemét egy kicsit drámainak tartom, megértem a frusztrációt, amelyet jelez. Amíg nem diagnosztizálták nálam a figyelemhiány-zavart (ADHD), orvosként magam sem értettem ezt az állapotot, sőt fel sem ismertem pácienseimnél. Visszatekintve látom, hogy sok embernek segíthettem volna, ha előbb tudatára ébredek a létezésének.

A legidősebb figyelemhiány-zavarral élő páciensem a nyolcvanas éveiben járt. Egy magyar asszony volt, aki, miután megfelelő gyógyszeres kezelést kapott, arról számolt be, hogy életében először tudott leülni és egy kicsit nyugton maradni. Hamarosan felfedeztem, hogy ez a zavar messze nem ritka a Kanadában élő magyar emigráns közösségben.

A Szétszórt elmék célja az volt, hogy első kézből szerzett tapasztalataimat is felhasználva adjak képet a figyelemhiány-zavarral élő elméről, és tudományos eredményekre alapozva tárjam fel ennek az állapotnak az okait és a gyógyítási lehetőségeket.

Mint az olvasó tapasztalhatja, a figyelemhiány-zavart nem tekintem betegségnek. Valóban a rend hiányával jár, ahogy magam is tanúsíthatom, és igazán zavarja azokat, akiket megérint – leghelyesebb tehát, ha zavarnak nevezzük. Ebből azonban nem következik, hogy orvosi értelemben betegség lenne. Nem is genetikai probléma – leaglábbis az általam ismert esetek nem azok –, hiába tekinti annak a legtöbb egészségügyi hatóság. Véleményem szerint az agy megzavart fejlődésével és a pszichológiai fejlődés hiányosságaival állunk szemben, amelyeket a figyelemhiány-zavarral élő személyt élete első, meghatározó életéveiben ért túlzott mennyiségű stressz okozott. Az ilyen stresszért senki nem hibáztatható, ám az biztos, hogy erőteljes terjedése a modern élet egyik velejárója. Magyarország esetében jelentős tényező volt már az elmúlt évszázad során is. A társadalmi, kulturális és gazdasági változások okozta stressz miatt válik egyre több embertársunk érintetté.

Ha valami a fejlődés kérdéskörébe tartozik, a megoldás kulcsa nem a tünetek enyhítése lesz, bármilyen haszonnal járjon is az. A tünetek, mint a könyvben rámutatok, csupán a problémák felszíni megjelenései, épp ezért az orvosi gyógyítás időlegesen segíthet ugyan, de magát a problémát nem oldja meg. A valódi kérdés tehát az, hogy hogyan segíthetjük elő a gyermek vagy a felnőtt fejlődését.

Szerencsére, mint azt tudományos tények is alátámasztják, agyunk életünk során bármikor képes fejlődni, ezért azt a kérdést kell megválaszolnunk, hogy pontosan milyen feltételekre van szükség e fejlődéshez és az érzelmi növekedéshez. Egyszerűbben fogalmazva tehát, túl kell lépnünk a gyerekek „kezelésén”, és arra kell a figyelmünket fordítani, hogyan és mivel támogathatjuk fejlődésüket otthon, az iskolában és az egészségügyi intézményekben. A szülők, tanárok, pszichológusok és orvosok tartoznak annyival a figyelemhiány-zavarral élő gyermekeknek, hogy képezzék magukat, megismerjék a fejlődő gyermek szükségleteit, különösen akkor, ha tudják, hogy a gyermek életének első éveiben túl nagy mennyiségű stressznek volt kitéve. A figyelemhiánnyal élő felnőtteknek pedig maguknak kell a fejlődéshez elengedhetetlen feltételeket biztosítaniuk – együttérző egészségügyi mukatársak segítségével.

Magamról szólva, tudom, hogy milyen nagy kihívás olyan aggyal élni, amely mindenre túlzóan reagál, képtelen megpihenni, és fontos pillanatokban nehezen tud koncentrálni. Szerencsére azt is megtapasztaltam, hogy a gyógyulás, a pszichológiai növekedés lehetséges.

Vancouver, 2013. augusztus

Dr. Máté Gábor

A szerző megjegyzései

A Szétszórt elmék hét részből áll. Az első négy a figyelemhiány-zavar természetét tárgyalja, és magyarázatot kínál kialakulására, a maradék három pedig a gyógyulási folyamattal foglalkozik. Az ötödik rész, amely a figyelemhiány-zavarral élő gyermekekről szól, nemcsak a szülőket szólítja meg, hanem a figyelemhiány-zavarral élő felnőtteket is, hiszen önmaguk megértéséhez kínál fontos információkat. A figyelemhiány-zavarral élő felnőttekről szóló fejezetekből ugyanígy tanulhatnak a figyelemhiányos gyermekek szülei is, nemcsak az érintett gyerekekről, de talán önmagukról is.

A figyelemhiány-zavart (attention deficit disorder) angol neve után néha ADD-nek rövidítik. Hogy még zavarosabb legyen az amúgy is zavaros helyzet, a hivatalos rövidítés AD(H)D, amelyben a zárójelbe tett H azt jelzi, hogy a figyelemhiány-zavarral élők vagy hiperaktívak, vagy sem. Az ADD rövidítés mára közkeletűvé vált. Ez a legkevésbé zavaros betűszó, és kevésbé néz ki furcsán, mint a H-s verzió. Ennek ellenére a magyar fordításban igyekeztünk elkerülni, és az érthetőség kedvéért kiírtuk a teljes elnevezést.

Az olvasók kérdéseikkel a http://drgabormate.com oldalon fordulhatnak a szerzőhöz.

Bevezetés

Akik hisznek a figyelemhiány-zavar létezésében, azok általában a hibás géneket okolják, akik pedig nem hisznek benne, a szülőket hibáztatják a tünetekért. A figyelemhiányos állapotról folyó nyilvános vitát a zavarodottság, a morális ítélkezés és a keserűség légköre övezi. Ez akadályt gördít az észszerű és érveket felsorakoztató vita lefolytatása elé, amely feltárhatná, hogy az új évezredbe érve mind hektikusabbá váló kultúránk töredezett és roppant nyomás alatt élő társadalma hogyan fokozza a családok stresszterhelését, a stressz pedig hogyan hat az e családokban felnövő gyermekek személyiségére és neurofiziológiai felépítésére, amelyet az örökölt tényezők és a környezeti hatások közösen alakítanak ki.

Én magam is figyelemhiány-zavarral élek, és három gyermekemnél szintén a figyelemhiány-zavar enyhe formáját diagnosztizálták. Nem gondolom, hogy ezt a hibás gének vagy a hibás nevelés okoznák. A modern idegtudomány bebizonyította, hogy az emberi agy áramköreit nem kizárólag az örökölt biológiai tényezők határozzák meg, hanem azok az élmények is szerepet játszanak a kialakításukban, amelyekre a gyermek a megszületése után, illetve bizonyos mértékben a méhen belül tesz szert. A szülők érzelmi állapota és életmódja nagymértékben befolyásolja a gyermek agyának fejlődését, bár gyakran nem tudnak róla, illetve nem tudják irányítani ezeket a finom tudattalan hatásokat. A jó hír az, hogy a gyermeki, sőt akár még a felnőttagy áramkörei is plasztikusak, és óriási változásokra képesek, ha biztosítják számukra a fejlődéshez szükséges pozitív környezeti feltételeket.

Amikor a környezetről szólunk, azt sokan hajlamosak vádaskodásként értelmezni. „Ezt úgy érti, hogy minden a szülők hibája?!” – szegezik nekem a kérdést minduntalan. Ez azonban leegyszerűsítés – attól, hogy valami hibás, még nem biztos, hogy megnevezhető a személyi felelős. Aligha segítene a figyelemhiánnyal élő gyermekek szüleinek, ha az értetlenkedő ítélkezés, a barátok, a családtagok, a szomszédok, a tanárok és akár az utcán szembejövő idegenek kritikájának ostromgyűrűjén túl egy újabb vádaskodó hanggal kellene szembesülniük. Ez a könyv nem erről szól.

Egy torontói orvos drámaian pontos hasonlattal világította meg a helyzetet egy kilencéves, figyelemhiánnyal élő kislány apjával beszélgetve: „Képzelje el, hogy egy nagyon zsúfolt szobában áll, ahol mindenki beszél maga körül. Hirtelen valaki azt kérdi magától: »Mit is mondott az imént X. Y.?« A figyelemhiány-zavarral élő ember agyában pontosan ez játszódik le, és az ön gyermeke is ezt éli át.” Egy párhuzamos hasonlattal pedig a figyelemhiány-zavarral élő gyermekek szüleinek helyzetét tudjuk megvilágítani: egy ember elakad egy forgalmas kereszteződésben; a motor nem indul, hiába próbál bármit. Mindenki dühösen kiabál és dudál rá, ám senki sem próbál segíteni. Talán mert fogalmuk sincs, hogyan tegyék.

Szükségtelen, hogy miközben minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy szeretetben és biztonságban neveljük fel gyermekeinket, még nagyobb bűntudatunk legyen, mint amilyen amúgy is van. Amire szükségünk van, az éppen a bűntudat csökkentése, és annak mind intenzívebb tudatosítása, hogy a szülő-gyermek kapcsolat minőségének javítása révén hogyan mozdíthatjuk elő gyermekünk érzelmi és kognitív fejlődését. Ezt a könyvet éppen ennek tudatosítása céljából írtam.

A könyvem írása során az olvasók két másik csoportját is szem előtt tartottam. Először is remélem, hogy a figyelemhiány-zavarral élő felnőttek olyan belátásokat találnak majd benne, amelyek segítségével jobban megérthetik saját magukat, és azt, hogy a gyógyulásuk érdekében mit kell tenniük. Másodszor pedig, a figyelemhiányos páciensekkel foglalkozó egészségügyi dolgozóknak és tanároknak is szerettem volna átfogó képet adni erről az igen félreértett állapotról.

Az, ahogy könyvemben a figyelemhiányos állapotot értelmezem, a modern idegtudomány, fejlődéspszichológia, genetika és orvostudomány eredményeinek szintézise.[1] Ezeket kiegészítem a társadalmi és kulturális trendek értelmezésével, valamint azokkal a tapasztalatokkal, amelyeket figyelemhiány-zavarral élő felnőttként, szülőként és orvosként én magam gyűjtöttem. El akartam kerülni a túlzottan akadémikus írásmódot, ezért a hivatkozásokat és a jegyzeteket a könyv végére száműztem, esetenként a szakmai érdeklődőkhöz szóló további megjegyzésekkel és információkkal kiegészítve.

Az esettörténetek és az idézetek mind saját praxisomból származnak. A neveket a legtöbb esetben megváltoztattam.

ELSŐ RÉSZ

A FIGYELEMHIÁNY-ZAVAR TERMÉSZETE

ELSŐ FEJEZET

Totál leves és szemeteskuka

Az orvostudomány annyit árul el számunkra gyógyulás, szenvedés és haldoklás folyamatának értelméről, mint a vegyelemzés egy cserépedény esztétikai értékéről.

Ivan Illich: Limits to Medicine

Négy évvel ezelőttig a figyelemhiány-zavarról pontosan annyi tudtam, mint az észak-amerikai orvosok általában, azaz nagyjából semmit. A változást életem egy olyan fordulata hozta magával, amelyet általában véletlennek nevezünk, miközben a legkevésbé sem az. Amikor egy szociális munkás ismerősöm, akinél akkoriban diagnosztizálták ezt a zavart, elmesélte nekem a történetét, a The Globe and Mail orvos-újságírójaként elhatároztam, hogy írok egy cikket erről a különös állapotról. Az ismerősöm úgy gondolta, hogy érdekelhet a sztori – vagy talán inkább egyfajta hatodik érzékkel megérezte. Egyetlen cikket akartam írni róla, ám végül négyrészes sorozat született.

A problémával való első találkozásomkor az az érzés borított el, hogy tudattalanul egész eddigi életemet e zavar jegyében éltem. Ezt a felismerést nevezhetjük a figyelemhiány kinyilatkoztatási fázisának, amikor az embert a megvilágosodás, a lelkesedés és a remény érzése hatja át. Úgy éreztem, hogy megtaláltam az utat elmém ama sötét tartományaiba, amelyek bármilyen előzetes figyelmeztetés nélkül kaotikus összevisszaságban vetik ki magukból a gondolatok, tervek, érzelmek és szándékok magmáját. Úgy éreztem, hogy rájöttem, miért voltam mindaddig képtelen elérni a sóvárgott pszichológiai integritást: az egészlegesség, a kiegyensúlyozottság és a harmónia érzését, elmém szétszórt diribdarabjainak összeillesztését.

A figyelemhiány-zavarral élő felnőtt elméje sosem nyugszik, és zaklatott madárként hol itt, hol ott pihen meg, ám sehol sem elég hosszan ahhoz, hogy magát otthon érezze. A brit pszichiáter, R. D. Laing valahol azt írta, hogy az emberek három dologtól félnek: a haláltól, a többi embertől és a saját elméjüktől. Nos, én a saját elmémtől rettegtem, és mindig óvakodtam kettesben maradni vele. Mindig a zsebemben kellett legyen egy könyv, mint valami mentőcsomag arra az esetre, ha valahol csapdába esnék, és akár csak egyetlen percet is várakoznom kellene, akár bankban, akár egy szupermarket pénztáránál. Mindenféle hulladékkal tömtem az elmémet, mint valami bőszült és rosszindulatú fenevadat, amely azonnal elpusztítana, ha egyéb tennivaló nélkül maradna.

Egész életemet így töltöttem, és elképzelni sem tudtam, hogy lehet másként.

Rengeteg felnőtt él át felvillanyozó, ám egyúttal fájdalmas sokkot, amikor először olvas a figyelemhiány-zavarról. Első ízben kapnak ugyanis értelmet a megaláztatások és a kudarcok, a soha meg nem valósított tervek és be nem tartott ígéretek, a mániás lelkesedés rohamai, amelyek érzelmi zűrzavart maguk után hagyva őrült kavargásban emésztik fel önmagukat, és értelmet nyer a cselekedetekben, az elmében, a kocsiban, asztalon, szobában stb. egyaránt jelen lévő határtalan összevisszaság és káosz.

A figyelemhiány-zavar számos viselkedési mintázatomat, gondolkodási folyamatomat, gyerekes érzelmi reakciómat, munkamániámat és egyéb függőségi hajlamomat megmagyarázni látszott. Addig a rossz hangulat és a teljes irracionalitás váratlan kitörései nemcsak a házasságomban okoztak konfliktusokat, de a gyermekeim felé is egyfajta Dr. Jekyll és Mr. Hyde típusú kettős viszonyulást alakítottak ki. És a figyelemhiány-zavar magyarázatot adott a humorom sajátosságaira is, amely szokatlan fényben jeleníti meg a dolgokat, és vagy megnevetteti az embereket, vagy pedig teljes mértékben hidegen hagyja őket. A dolog megmagyarázni látszott azt is, hogy miért ütközöm állandóan az ajtófélfákba, miért verem be a fejemet polcokba, ejtek el dolgokat, és sodródom szinte érintésnyi távolságba az emberekhez, mire észreveszem, hogy ott vannak. A figyelemhiány címkéje magyarázatot nyújtott a tájékozódási problémáimra, és arra, hogy miért bénít le a legegyszerűbb készülék használati utasításának elolvasása. De legfőképp ráébredtem arra, hogy miért éreztem egész életemben azt, hogy képtelen vagyok az önkifejezésem és önmeghatározásom terén kibontakoztatni a bennem szunnyadó lehetőségeket. Ezt az élményt írják le úgy a figyelemhiánnyal élő felnőttek, mintha olyan készségek, belátások vagy közelebbről meg nem határozott tulajdonságok birtokosai lennének, amelyeket könnyen felszínre hozhatnának, ha az áramköreik nem lennének keresztbe kötve. Tréfásan azt szoktam mondani: „Ezt még úgy is meg tudom csinálni, ha a fél agyamat hátrakötik.” De ez nem tréfa. Sokszor ugyanis pontosan így kellett élnem.

Sok más figyelemhiánnyal élő felnőtthöz hasonlóan én is úgy jutottam el a diagnózishoz, hogy szinte véletlenszerűen botlottam a leírásába, utánaolvastam, majd egy szakértőtől is megerősítést kértem a tekintetben, hogy az intuícióm sugallta benyomásaim helytállók. Olyan kevés orvos vagy pszichológus ismeri kellőképp a figyelemhiány-zavart, hogy az ember kénytelen szakértővé képezni magát, mire olyasvalakibe botlik, aki végre képes kompetens módon kivizsgálni. Nekem szerencsém volt. Orvosként el tudtam igazodni az egészségügy útvesztőjében, és meg tudtam találni a legjobb segítségforrást. Néhány héttel az után, hogy megírtam a cikkeimet a figyelemhiány-zavarról, megvizsgált egy gyerekpszichiáter, aki figyelemhiány-zavarral élő felnőtteket is fogadott. Megerősítette a saját diagnózisomat, és kezelni kezdett, először a Ritalin nevű gyógyszerrel. Ezzel párhuzamosan elbeszélgetett velem arról, hogy az életem bizonyos döntéseivel hogyan tápláltam magam is a figyelemhiány iránti hajlamomat.

Sok figyelemhiány-zavarral élő felnőtt életéhez hasonlóan az én életem is ahhoz a zsonglőrmutatványhoz hasonlított, amelyet annak idején az Ed Sullivan Show-ban láttunk: egy ember pálcák tetejére helyezett tányérokat pörgetett. Egyre több és több pálcát és tányért hozott mozgásba, és miközben kétségbeesve rohangált mellettük fel-alá, a pálcák és a tányérok egyre fenyegetőbben lengtek ki. A mutatványt addig tudta végezni, amíg a pálcák lassulásával a tányérok a földre nem zuhantak, vagy ő maga össze nem esett. Vannak dolgok, amelyeket el kellene engedni, ám a figyelemhiány-zavarral élő személyiség képtelen elengedni bármit is. A zsonglőrrel ellentétben ő nem tudja abbahagyni az előadást.

A figyelemhiány-zavarra jellemző türelmetlenséggel és meggondolatlansággal elkezdtem különféle gyógyszerekkel kísérletezni, már a hivatalos diagnózist megelőzően. A figyelemhiány-zavarral élő ember folytonos sürgetést, szenvedélyes sóvárgást érez, bármi legyen is az, amit az adott pillanatban megkíván: tárgy, tevékenység vagy kapcsolat. És felmerült még valami, amit egy olyan nő fogalmazott meg számomra, aki néhány hónappal később tőlem kért segítséget. „Nagyszerű lenne, ha legalább egy kis időre megszabadulhatnék saját magamtól” – mondta, és ezt az érzést teljesen megértettem. Az ember szeretne elmenekülni a saját kimerítő, nyughatatlan, örökké pezsgő elméje elől. Már az első napon többet vettem be az ajánlott Ritalin-adagnál, amikor egyáltalán tudomást szereztem a figyelemhiány-zavar létezéséről. Néhány perc elteltével euforikusnak és teljes mértékben jelen lévőnek, önazonosnak, megértéssel és szeretettel telinek éreztem magamat. A feleségem azonban szokatlannak látta a viselkedésemet. „Olyan vagy, mint ha drogoztál volna” – mondta azonnal.

Nem kábulatra vágyó tanulatlan kamaszként vettem be a Ritalint. Már ötvenes éveimben jártam, sikeres és köztiszteletben álló családorvosként praktizáltam, akinek egészségügyi kérdésekben írt cikkeit dicsérték körültekintő gondosságukért. Orvosként nagyra értékeltem azokat az eljárásokat, amelyek során minimalizálni lehetett a gyógyszeres kezelést, csakis akkor írtam fel gyógyszert, ha az elkerülhetetlen volt, továbbá mondanom sem kell, hogy mindig óvtam a pácienseimet attól, hogy saját maguk felügyelet nélkül gyógyszerekhez nyúljanak. A figyelemhiány-zavarral élő emberekre azonban igen jellemző, hogy a tudatos belátásuk és az érzelmi-viselkedéses önkontrolljuk között szakadék tátong.

Az impulzív reakcióm ellenére úgy véltem, hogy látom a fényt az alagút végén. A probléma egyértelmű volt, a megoldás pedig elegánsan egyszerű: az agyam bizonyos részei mindig szunyókáltak, és mindössze annyi hiányzott, hogy felrázzam őket szendergésükből. Ha így teszek, majd az agyam „jó”, nyugodt, józan, érett és éber részei magukhoz ragadják az irányítást. Ám nem így történt. Az életem ugyanis csak nem akart megváltozni. Voltak új belátásaim, ám ami korábban jó volt, az jó is maradt, ami pedig rossz, az maradt rossz. A Ritalintól hamarosan depressziós lettem. A Dexedrin nevű stimuláns, amelyet ezt követően felírtak számomra, éberebbé tett, és segített még hatékonyabbá tenni a munkamániámat.

Diagnózisom megszületése óta magam is több száz figyelemhiánnyal élő felnőttel és gyermekkel találkoztam. Arra a következtetésre jutottam, hogy az orvosok és a gyógyszerek egyoldalúan domináns szerephez jutottak a figyelemhiány-zavar kezelésében. A társadalmi és fejlődési zavarként jelentkező probléma mára puszta egészségügyi jelenséggé vált. Bár a gyógyszerek sokszor segíthetnek, a figyelemhiány-zavarból való „gyógyulás” nem úgy zajlik, mint amikor valami betegségből gyógyulunk fel. Ez az egésszé válás folyamata, ami egyúttal – csodák csodája – az „egészségessé válni” kifejezés eredeti értelme is.

Kétség nem fér hozzá, hogy a figyelemhiány-zavarnak nevezett jelenség mögött neurofiziológiai zavarok állnak. Ebből azonban nem következik, hogy a figyelemhiánnyal élő személy elméjét kizárólag neurokémiai egyensúlytalanságok terminusaiban vagy idegrendszeri rövidzárlatokat feltételezve megmagyarázhatnánk. Ha szeretnénk megérteni, hogy milyen mélyebb értelem rejlik az összefoglalóan figyelemhiány-zavarnak nevezett zavart idegrendszeri jelzések, zaklatott viselkedés és pszichológiai vihar mögött, akkor türelmes és együttérző vizsgálódásra lesz szükség.

Három gyermekemnek szintén figyelemhiány-zavara van – és nem én diagnosztizáltam őket, hanem egy kórházi rendelőintézet szakemberei. Egyikük gyógyszeres kezelést is kapott, aminek akkor egyértelműen pozitív hatása volt, ám mára már semelyikük sem szorul ilyesmire. Annak fényében, hogy családunkban meglehetős egyöntetűséggel jelentkezik ez a zavar, különösnek tűnhet, hogy egyáltalán nem hiszek abban a széles körben elterjedt elképzelésben, hogy a figyelemhiány-zavarnak tisztán genetikai okai vannak. A felfogásom szerint nem velünk született és megváltoztathatatlan agyi rendellenességről van szó. A zavart a kultúránk szolgáltatta környezeti feltételek okozzák. Ebből viszont az következik, hogy több módja is van annak, hogy bármely életkorban „kinőjük”. Ehhez először is félre kell tennünk a zavar betegségmodelljét és azt a felfogást, hogy a gyógyszerek többet jelenthetnek ideiglenes vészmegoldásnál.

A figyelemhiány-zavart újabban egyfajta divatmisztika övezi, ám – sokak vélekedésével ellentétben – távolról sem újonnan felfedezett jelenségről van szó. Ilyen vagy olyan formájában már 1902 óta diagnosztizálják Észak-Amerikában, és a stimulánsokkal végzett gyógyszeres kezelésének története is több mint hat évtizedre nyúlik vissza. Persze elnevezése és leírása rengeteg változáson esett át az idők során. Az Amerikai Pszichiáterek Egyesületének kézikönyve, a Diagnostic and Statistical Manual (DSM) negyedik kiadása a figyelemhiány-zavart nem az adott személy belső érzelmi élete alapján írja le, hanem a zavar külső jellemzőit felsorolva definiálja. Elköveti azt a kategóriahibát, hogy e külső megfigyeléseket szimptómáknak nevezi, miközben az orvosi nyelvben ezt a kifejezést kizárólag a páciens saját megfigyeléseinek és élményeinek megnevezésére alkalmazzuk. A külső megfigyelések, legyenek bármilyen pontosak is, kizárólag külső tünetek lehetnek. A fejfájás: szimptóma. Az orvos által a lélegzetvételkor megfigyelt zörej: külső tünet. A köhögés egyszerre szimptóma és külső tünet. A DSM azért beszél a külső tünetek nyelvén, mert a bevett orvosi nyelvhasználat számára idegen az, ahogy az emberek a saját szívükből szólnak. A Kaliforniai Egyetem gyermekpszichiátere, Daniel J. Siegel megfogalmazása szerint „A DSM nem törődik a fájdalommal, csak a kategóriákkal”.

A figyelemhiány-zavarnak márpedig igen sok köze van a fájdalomhoz, amely minden olyan felnőtt és szülő életében jelen volt, akik felkerestek. Mély érzelmi fájdalmukat mindannyiuk esetében egyértelművé tette a lesütött, elfordított tekintet, a gyors és csapongó beszédmód, amely szinte tudomást sem vett a hallgatóról, a feszült testtartás, az izgő-mozgó lábak vagy kezek és az ideges, önkritikus humor. „Életem minden aspektusa fájdalmas” – mondta nekem egy harminchét éves férfi, amikor másodszor járt a rendelőmben. Pácienseim csodálkozásuknak adtak hangot, amikor egy rövid beszélgetés után látták, hogy átérzem szenvedésüket, megértem zavart és konfliktusos érzelmi történetüket. „Mert saját magamról beszélek” – szoktam ilyenkor mondani.

Volt idő, amikor azt kívántam, bárcsak a figyelemhiány-zavar létét tagadó „szakértők” és médiahuszárok legalább néhány olyan páciensemmel találkoztak volna, akik engem nap mint nap felkeresnek. Ezek a férfiak és nők, akik életük harmincas, negyvenes és ötvenes éveiben járnak, egész életükben képtelenek voltak hosszabb ideig megmaradni egy munkahelyen. Alig tudnak tartalmas és elkötelezett kapcsolatokat kialakítani, hát még fenntartani! Vannak köztük olyanok, akik egyetlen könyvet sem tudtak végigolvasni, sőt néhányuk még a filmeket sem tudja végigülni. Hangulatuk hol letargikus és levert, hol nyugtalanság vesz rajtuk erőt. Meglévő kreatív tehetségüket sohasem élik ki, és minden erre irányuló tervük múló szeszély marad. Nagymértékben frusztrálja őket az, amit saját kudarcuknak éreznek. Önbecsülésük feneketlen mélységbe zuhan. A leggyakrabban szilárd meggyőződésükké válik, hogy gondjaik egy alapvető és kiirthatatlan személyiségproblémájukból fakadnak. Szeretném, ha minden hitetlen Tamás elolvasná és megfontolná azokat a szavakat, melyeket John, egy ötvenegy éves munkanélküli férfi vetett nekem papírra. Az alábbiakban szíves engedélyével idézem:

Voltak melóim, mindig nagyon igyekeztem, de sosem volt elég jó. amikor az emberek Beszélnek hozzám, azt kérdezik, hogy Figyelek-e rájuk, vagy Unatkozom. Vagy lelkesedek, vagy untat, amikor Valamit csinálni kell, aztán Semmit nem tudok befejezni, a szemem meg Csinál valami mást. amikor valamit leggyakrabban egészen az Utolsó pillanatig várok. Hogy ideges legyek, hogy vagy csinálom, vagy gáz lesz. nyomás legyen rajtam. Úgy tűnik, mintha álmodoznék vagy tűnődnék. mindig rossz helyre teszek, elvesztek dolgokat. nem emlékszem, hogy hova tettem Ezt vagy Azt. „szórakozott” meg zavart vagyok, zavaros gondolkodás. mindenen feldühödök, aztán kérdezik, hogy mi bajom, de nem mondok semmit. Nem értem, hogy mit akarnak tőlem, fogalmam sincs. gyerek voltam, nem tudtam nyugodtan ülni. állandón beírtak az ellenőrzőmbe, hogy nem ültem, nem Figyeltem, mivel nem ültem nyugodtan, több időbe került a Tanulás, hogy megértsek valamit. Mindig bajba kerültem, mindig előre ültettek vagy hátra, küldtek az igazgatóhoz, lekötöztek. mindig nevtanba küldtek. a tanárok mindig azt akarták, üljek nyugodtan. kiküldtek a teremből, apám mindig azt mondta, üljek nyugodtan, lusta vagyok, a szobámba küldött. mindig kiabált velem.

John szóban sokkal árnyaltabban, de ugyanolyan élesen fejezi ki magát, mint írásban: „Az apám mindig azt mondta nekem, hogy orvos vagy ügyvéd legyek, vagy nem lesz semmi pénzem. A szüleim a válásuk után kizárólag akkor beszéltek egymással, amikor az anyám felhívta az apámat, hogy megkérje, adjon nekem egy frászt. (…) Múlt héten láttam egy filmet, a címe tökéletesen leírja, amit érzek: Fáraszt, és elegem van abból, hogy fáradt vagyok és elegem van.”

A pácienseim érzelmi állapotukat érzékletesen, gyakran szinte líraian fejezik ki. „Ó – mondta egy negyvenhét éves férfi félénk legyintéssel kísért, bátortalan és játékos mosollyal –, az életem totál leves és szemeteskuka.” Azt nem tudom, hogy ezt pontosan hogyan értette. Akárcsak a költészet, ezek a szavak is az általuk felkeltett érzelmek és asszociációk révén nyernek értelmet. „Ment a levesbe.” „Leves sűrűségű köd.” „Leveskonyha.” „Úgy kezelték, mint valami szemetet.” „Úgy érzem magam, mint egy darab szemét.” Ezek a szorongás, a magányosság és a zavarodottság érzései, egy csipetnyi humorral fűszerezve. Az izgalmasan disszonáns képalkotás egy zaklatott lélekről mesél nekünk, aki a valóságot bántónak érzi – olyannyira bántónak, hogy az elme kénytelen darabokra töredezni, hogy darabokra törhesse a fájdalmat is.

MÁSODIK FEJEZET

Mennyi végig nem járt út

A napok végigjárására az oly ideges természetek, mint amilyen az enyém is, akárcsak az automobilok, különböző „sebességekkel” rendelkeznek. Vannak nehezen járható s hepehupás napjaink, amelyekre csak végtelen hosszú idő alatt tudunk felkapaszkodni, s lefelé hajló napjaink, amelyeken énekelve s teljes sebességgel futunk végig.

Marcel Proust: Az eltűnt idő nyomában – Swann (Gyergyai Albert fordítása)

A figyelemhiány-zavar három döntő jellemzővel határozható meg, amelyek közül kettőnek a jelenléte elegendő a diagnózis felállításához: gyenge koncentrációs készség, hiányos impulzuskontroll, hiperaktivitás.

A figyelemhiány-zavar különös ismertetőjele egyfajta automatikus, akaratlan „máshollét”, mintha az ember esze frusztráló módon mindig valami máson járna. Az ilyen ember hirtelen arra eszmél, hogy egyáltalán nem figyelt arra, amit hallott, semmit nem látott abból, amit nézett, semmire sem emlékszik abból, amire koncentrálni próbált. Van, aki információkat felejt el, más eltéved, rossz helyre tesz dolgokat, és nagyon nehezen tudja fenntartani a beszélgetések fonalát. A máshollét a gyakorlati élet terén problémákat okoz, és azt is megakadályozza, hogy az ember élvezni tudja az életét. „Képtelen vagyok végighallgatni egy zeneszámot – mondta nekem egy középiskolai tanár. – Az elmém már néhány akkord után elkalandozik. Már az is óriási nehézséget okoz a számomra, hogy egyetlen dalt meghallgassak az autórádión.” Olyan érzés ez, mintha az embert elszakítanák a valóságtól, mintha a testi jelenléttől szinte teljesen eltávolodna. „Úgy érzem magam, mintha zsiráf lennék, és a fejem egy másik világba lógna át, valahová magasan a testem fölött” – írta le egy férfi ezt az érzést.

A tudat e távolléte az egyik oka a figyelem rebbenékenységének (distractibility) és a rövid koncentrálóképességnek, amely pokolivá teszi a figyelemhiánnyal élő felnőttek és gyermekek életét, és amely alól egyedül azok a tevékenységek nyújtanak felüdülést, amelyek a legintenzívebb érdeklődést és motivációt váltják ki belőlük. Egy szinte aktív oda-nem-figyelés ez, mintha az ember szándékosan kilépne saját magából annak érdekében, hogy elfeledhesse, ami körülveszi. Egyszer a feleségemnek megdicsértem egy új dísztárgyat a lakásban, mire felvilágosított, hogy már hónapok, ha éppen nem évek óta ott van.

A rebbenékenység káoszt eredményez. Úgy döntesz, hogy kitakarítod a szobádat, amely jellemző módon úgy néz ki, mintha épp akkor hagyta volna maga mögött egy tornádó. Felveszel egy könyvet a földről, hogy visszatedd a polcra. Eközben észreveszed, hogy William Carlos Williams két verseskötete nem egymás mellett áll a polcon. Feledve a földön heverő könyvhalmot, megfogod az egyik kötetet, hogy odatedd a párja mellé. Átlapozod, és beleolvasol az egyik versbe. A versben található egy klasszikus utalás, ami arra késztet, hogy megnézd a mitológiai lexikonban – és máris elvesztél, mert egyik hivatkozás a másikhoz vezet. Egy órával később, ahogy a görög mitológia iránti pillanatnyi éhséged kielégülést nyert, visszatérsz eredeti szándékodhoz. Egy árva zokni párját kezded keresni, amely nincs sehol, sőt talán örökre elveszett, ám ekkor egy másik, földön heverő ruhadarabról az jut eszedbe, hogy még ma ki kell mosnod egy adagot. Miközben a mosni való ruhával a kezedben a mosógép felé tartasz, megcsörren a telefon. A terved, hogy a szobádat rendbe tedd, dugába dőlt.

A figyelemhiány-zavarral élő elméből teljes mértékben hiányzik a rendszerezés sablonja, vagyis az a mentális modell, hogy hogyan kell rendet teremteni. Az ilyen személy maga elé tudja ugyan képzelni, hogy milyen is lenne egy teljesen rendezett és nett szoba, ám a tudás, hogy milyen lépésekkel lehet ezt az állapotot elérni, nincs a birtokában. Először is, mélységesen idegenkedik attól, hogy bármit is kidobjon – hiszen, ki tudja, mikor lesz szüksége a The New Yorker magazinnak éppen arra a számára, amely három éve gyűjti a port olvasatlanul. Alig talál helyet a dolgoknak. Soha nem érzi azt, hogy a könyveket, újságokat, magazinokat, ruhadarabokat, CD-ket, megválaszolásra váró leveleket és a sok egyéb tárgyat valaha is rendbe tudná tenni – csak ide-oda pakolja a káoszt, egyik sarokból a másikba. És ha esetenként sikerül is rendet vágnia, jól tudja, hogy a siker csak időleges. Hamarosan ismét találomra letett tárgyakkal lesz teli a szoba, és olyasvalamit keres majd ismét, amiről jól tudja, hogy nemrég még ebben vagy abban a zugban látta. Az entrópia törvénye uralkodik: a rend ideiglenes, a káosz abszolút.

A figyelemhiány-zavarral élő személyek egy kisebb csoportja kivételes mechanikai készségekkel rendelkezik: ők összetett dolgokat, gépeket és hasonlókat tudnak szinte intuitív módon szétszedni és összerakni. A legtöbbünket azonban koordinációs nehézségek jellemzik, különösen a finommotoros kontrollt igénylő mozgások terén. A dolgok kihullnak a kezünkből, felbukunk a saját lábunkban, a labda nem arra száll, amerre akartuk. A takarítás során egymásra tornyozzuk a dolgokat, ami azzal fenyeget, hogy a torony egyszer csak ledől. A telefonszámok leírásakor az egyes számjegyek felcserélődnek: ha az írás véletlenül olvasható, a szám akkor is hibás lesz.

Sok más figyelemhiány-zavarral élő emberhez hasonlóan én is nehezen tudok háromdimenziós modelleket vagy térbeli dolgokat elképzelni, akármilyen pontos és részletes is a leírás. Amikor egy regényben az asztal, az ágy, az ablak és az éjjeliszekrény pontos elhelyezkedéséről olvasok, a képzeletemre köd ereszkedik. Egyszerűen nem tudom elképzelni. Amikor az utcán valakitől útbaigazítást kérek, már akkor elveszítem a fonalat, amikor a megkérdezett személy az első mondat feléhez ér. A figyelemhiány-zavarral élő ember azonban szerencsére tökélyre fejlesztette a bólogatás művészetét. Mivel szégyelli értetlenségét, és jól tudja, milyen hiábavaló is lenne a nagyobb siker reményében további pontosítást kérnie, mesterien alakítja a mindent értő hallgató szerepét. Majd nekiindul, a jó szerencsére bízva magát. „Ha ugyanannyi az esélye annak, hogy jó vagy rossz irányba indulok, az esetek háromnegyedében a rossz irányt választom” – mesélte egy figyelemhiánnyal élő páciensem. A vizuális-térbeli tájékozódási képesség hiányossága pedig szinergiára lép a figyelem rebbenékenységével. A rend esélyt sem kap.

A figyelem rebbenékenységének szintje azonban még figyelemhiány esetében sem állandó. Sok szülőt és tanárt félrevezet az, hogy a gyermek bizonyos tevékenységekben látszólag teljesen el tud merülni, mégpedig szinte kényszeres, hiperkoncentrált összpontosítással. Ám a környezettel szemben szinte teljesen tudatát veszített hiperkoncentráció szintén a gyenge figyelmi szabályozás jellemzője. Ráadásul a hiperkoncentráció sok esetben egyúttal passzív figyelemként jelentkezik, például tévénézésként vagy számítógépes játékok űzése során. A passzív figyelem az elme számára lehetővé teszi, hogy robotpilótára kapcsoljon, azaz mindennemű figyelmi erőfeszítést feladjon. Az aktív figyelmi folyamatok pedig, amelyek során az elme teljesen összeszedett, az agy pedig kénytelen munkát végezni, azokra a speciális körülményekre szorítkoznak, amelyek a legmagasabb motivációt biztosítják. A figyelemhiánnyal élő agy képtelen az aktív figyelemre, amikor szervezett munkára lenne szükség, vagy amikor olyasmire kellene figyelnie, ami kevéssé vagy alig érdekli.

A figyelemhiánnyal élő személyek is képesek lehetnek erős összpontosításra, ehhez azonban sokkal magasabb motivációs szintre van szükségük, mint másnak. Számos téves diagnózishoz vezetett az, hogy ezzel a ténnyel sok orvos sincsen tisztában. „A páciensünkre az a jellemző – írta nekem egy olyan egyetemi oktató pszichiátere, akinél én figyelemhiány-zavart állapítottam meg, mire a háziorvosa további szakember véleményét kérte ki –, hogy az őt érdeklő dolgokra nagyon is jól tud összpontosítani, márpedig a figyelemhiánnyal élő páciensek számára ez nagyon nehéz.” Ám éppen hogy nem ez esik nehezükre! Számukra az okoz bénító nehézséget, hogy agyuk motivációs mechanizmusait olyasmi iránt indítsák be, ami nem érdekli őket.

A figyelemhiány-zavar helyzetfüggő: az adott körülményektől függően nagy eltérések lehetnek abban, hogy milyen erősen jelentkezik az adott személynél. Vannak például olyan tanórák, amelyeken a figyelemhiánnyal élő gyermekek sokkal jobban teljesítenek, miközben más órákon szétszórtak, eredménytelenek, sőt esetleg rendbontóan viselkednek. A tanárok emiatt könnyen azt a következtetést vonják le, hogy a gyermek saját maga dönti el, mikor legyen szorgalmas és mikor ne. Sok figyelemzavarral élő gyermeket szidnak le és szégyenítenek meg az osztály nyilvánossága előtt rendszeresen olyan viselkedésért, amelyet egyáltalán nem szándékosan választ. Ezek a gyerekek nem szántszándékkal figyelmetlenek vagy engedetlenek. Valójában a viselkedésüket meghatározó érzelmi és neurofiziológiai erők játékszerei. Ezeket az erőket a későbbiekben bővebben is tárgyaljuk majd.

A figyelemhiány-zavar második mindent átható jellemzője az, hogy az ilyen személy beszéde és tettei egyaránt impulzívak, érzelmi kontrollja pedig igen gyenge. A figyelemhiány-zavarral élő felnőtt vagy gyermek alig-alig tudja megállni, hogy mások szavába ne vágjon, szenvedés számára kivárni a sorát, és sokszor akar impulzív módon cselekedni vagy beszélni, mintha megfontoltságról soha nem is hallott volna. Nem nehéz megjósolni, hogy ez milyen negatív következményekkel jár. „Szeretném kontrollálni magamat – mondta nekem egy harminchárom éves férfi, amikor először jött el hozzám –, de az elmém nem hagyja.” Az impulzivitás jelentkezhet impulzív vásárlás formájában, amikor az ember az árra és a következményekre való tekintet nélkül szükségtelen holmikat vásárol. „Impulzív vásárlás? – kérdezte egy másik férfi az első beszélgetésünk során. – Ha lenne pénzem, impulzíve megvenném az egész világot.”

A figyelemhiány-zavar harmadik kulcsjellemzője a hiperaktivitás. Ennek klasszikus tünete, hogy a személy képtelen egy helyben maradni, de a külső szemlélő számára megtévesztő formákban is jelentkezhet. Némi izgés-mozgás valószínűleg ilyenkor is jelen van – a lábak vagy az ujjak topognak-mozognak, az ülő személy lába le-föl jár, rágja a körmét vagy az arca belső oldalát. A hiperaktivitás a túlzott beszédtevékenység formáját is öltheti. Az esetek egy szűk körében – különösen lányoknál – a hiperaktivitás akár teljes egészében is hiányozhat. Az iskolát oda se figyelve és álmodozva járják végig, és miután viselkedésükkel nem okoznak gondot, valahogy mindig átmennek az év végén. Miközben a hiperaktivitás meglétére nincs szükség a figyelemhiány-zavar megállapításához, bizonyos páciensek számára drámai hatású. „Az egyetlen dolog, ami le tudott lassítani, a rendőrautó szirénája volt, amikor gyorshajtáson kaptak” – mondta nekem egy hetvenhét éves nő.

Közismert, hogy számos figyelemhiány-zavarral élő gyerek rettentő bőbeszédű. Egy második osztályos kisfiút mindenki dumagépnek hívott, olyan kimerítő volt cserfessége. A szülei is gyakran kérték tőle, hogy hallgasson el. Olyan ez, mintha az ilyen gyerek ezt mondaná: „Folyton elveszítem a kapcsolatot a többiekkel. Attól szorongok, hogy ha nem dolgozom rajta folyamatosan, akkor megszakad velük a kapcsolat, és magamra maradok. Kizárólag szavak révén tudok velük kapcsolatot tartani. Más módját nem ismerem.” A figyelemhiánnyal élő felnőttek közül többen említették, hogy részben azért beszélnek olyan gyorsan, mert annyi szó és kifejezés jut hirtelen az eszükbe, hogy attól félnek, éppen a legfontosabbakat fogják elfelejteni, ha nem mondják ki őket a lehető leggyorsabban.

A figyelemhiánnyal élő személy a saját elméjét örökké mozgásban lévő gépezetnek érzi. Irtózik és undorodik az unalomtól, amely azonnal erőt vesz rajta, ha a tevékenység, kikapcsolódás vagy figyelem elveszti célirányosságát. Szüntelen belső nyugtalanságot érzékel – az agy konstans háttérzaját, egy állandóan jelen lévő „fehér zajt”, ahogy azt a Harvard Egyetem pszichiátere, John Ratey megfogalmazta. Az ember tudatában könyörtelen kényszerítő erő jelentkezik, ám bármilyen meghatározott, szükségszerű cél vagy irány nélkül. Már a The New England Journal of Medicine egy 1934-es cikke azonosította ezt a nyomasztó, folyamatos nyughatatlanságot, amelyet „organikus űzöttségnek” nevezett el. Nekem például alig akadt életemben olyan nyugodt pillanat, amelyben ne éreztem volna azonnal azt a zavarba ejtő érzést, hogy valami mást kellene csinálnom a helyett, amivel éppen foglalkozom. Az alma nem esik messze a fájától. Nyolc- vagy kilencévesen a fiam egyszer így szólt hozzám: „Mindig úgy érzem, hogy valamit csinálnom kell, de nem tudom, hogy mit.” A legidősebb ember, akinek stimulánst írtam fel, egy nyolcvanöt éves nő volt, és a Ritalin hatására szó szerint életében először volt képes tizenöt percnél többet egy helyben ülni.

A nyughatatlanság mindeközben hosszas halogatással jár együtt. A motivációs apparátus bekapcsolásához arra van szükség, hogy a kudarc fenyegetése vagy a jutalom ígérete azonnali és közvetlen legyen. Az idővel való versengés kiváltotta adrenalinlöket nélkül eluralkodik a tehetetlenség. Egy-egy feladatnak vagy esszének nemegyszer láttam neki a középiskolában vagy az egyetemen a határidőt megelőző este. Abban az időszakban, lévén csak írógépek álltak rendelkezésünkre, a nyers változatnak egyúttal a véglegesnek is kellett lennie. Úgy néztek ki a dolgozataim, mint egy ezerszer javított kézirat: lap lap után kapkodva beírt javítások sorjáztak. Amikor viszont nagyon akar valamit az ember, nincs se türelem, se halogatás. Azt azonnal meg kell tennie, szereznie, ennie, tapasztalnia.

A figyelemhiány-zavarral élő személy életének minden napját gyakori és frusztráló emlékkihagyások lyuggatják. Egy jó barátom, Brian, figyelemhiány-zavarral él. Van egy kutyája is. Mindennap együtt sétálnak. Amikor Brian felveszi a kabátját, a sapkáját és a cipőjét, a kutya a konyhaasztal alá fekszik, és vár. Brian kilép a házból, ám a kutya nem mozdul. A kutya egészen addig meg sem mozdul, amíg Brian immár harmadszor vissza nem tér a lakásba, hogy magához vegye a kulcsát, a tárcáját vagy azt, amit éppen elfelejtett az első két alkalommal. A kutya tanult a tapasztalataiból, amit a gazdájáról nem mondhatunk el.

Legutóbbi emlékezetkiesésem négy nappal az előtt történt, hogy ezt írom. A tel-avivi Ben Gurion repülőtéren voltam minden csomagommal, készen arra, hogy hazautazzam Vancouverbe. Nagyon elégedett voltam magammal, hogy végre sikerült valahová idejében odaérnem. A bejelentkezésnél a jegykezelő átnézte az utazáshoz szükséges dokumentumaimat. Arcára kiült a zavarodottság. „De hiszen a gépe holnap indul” – mondta végül. Talán tudattalanul is megpróbáltam kompenzálni minden olyan esetért, amikor késve érkeztem a repterekre.

Gyakran tették fel nekem a kérdést, hogy ezzel az adottsággal hogyan tudtam végigcsinálni az orvosi egyetemet. Erre az a válasz, hogy számos figyelemhiány-zavarral élő ember rendkívül eredményesnek tűnik. A figyelemhiány az élet számos aspektusára hathat termékenyítőleg. A látszólagos szakmai sikerek vagy a munkamánia elfedhet más téren meglévő problémákat. A figyelemhiány-zavar esetén is igaz, mint annyi más esetben, hogy fokozatai vannak, igen széles spektrummal.

Habár egész életemben orvosnak készültem, huszonnyolc éves koromig nem iratkoztam be az orvosira, hanem mindenféle kitérőket tettem. A húszas éveim elején fokozatosan lejjebb adtam az akadémiai ambícióimból, mert képtelen voltam rávenni magamat, hogy tartósan az iskolai tanulmányaimnak szenteljem az időmet. Az egyik emlékezetes napon másodéves egyetemistaként vörös szemekkel érkeztem meg a vizsgára, mert öt Shakespeare-drámát olvastam el éjféltől reggel hétig. Sajnálatos módon azonban rosszul emlékeztem az időpontokra, és az aznapi vizsga témája nem Shakespeare, hanem az európai irodalom volt. Így ment ez félévről félévre. Harmadéven azután feladtam. Az orvosi egyetemen főként az első két év jelentett számomra nagy kihívást, amely az orvostudomány alapjairól szólt, és fájdalmas részletességgel tanították. Még ebben az időszakban is kivétel nélkül mindig a vizsgát megelőző éjjel kezdtem neki a tanulásnak. A későbbiekben már könnyebben találtam motivációt, és jobban oda tudtam fordulni a tananyaghoz, amikor praktikusabbá és személyközpontúbbá váltak a feladataink. Az orvosi egyetem folyamatos határidők, vizsgák és átugrásra váró akadályok sora, melyek igen embertpróbálók. Nem annyira a hosszú távú tervezésről, mint inkább a folyamatosan egymást követő, rövid távú akadályokról szól.

Amikor egy figyelemhiány-zavarral élő felnőtt visszatekint az életére, maga mögött terveket lát, amelyek soha nem valósultak meg teljesen, szándékokat lát, amelyek sohasem értek célt. „Örökké csak lehetőségeim, potenciáljaim vannak” – mondta az egyik páciensem. A kezdeti lelkesedési rohamok hamar lelohadnak. Pácienseim tíz éve építeni kezdett támfalakról mesélnek, félig kész csónakokról, amelyek évre év csak a helyet foglalják a garázsban, félbehagyott tanfolyamokról és könyvekről, abbahagyott üzleti vállalkozásokról, soha meg nem írt versekről – számtalan soha végig nem járt útról.

A társas készségek is problémásak. A figyelemhiány-zavar egyik aspektusa, hogy az ilyen személy nehezebben ismeri fel a társas szabályokat. Habár vannak olyan figyelemhiány-zavarral élő gyermekek, akik kerülik az érintést, kora gyermekkorban a legtöbb gyermek szó szerint csügg a felnőtteken, és szinte telhetetlen vágyat mutat arra, hogy felnőttekkel testi és érzelmi kapcsolatot alakítson ki. A többi gyermekhez naivan közelítenek, amire azok gyakran reagálnak elutasítóan. Mivel a társas utalásokat nehezebben értelmezik, a társaik könnyen kiközösíthetik őket. A szülők ilyenkor szívszakadva figyelik, hogy a gyermekük kiszorul a közösségi játékokból, a születésnapokra vagy vendégségbe nem hívják meg őket, és Valentin-napon sem kapnak üdvözlőlapokat.

A gyenge társas készségek igen jellemzők, de vannak kivételek. A figyelemhiány-zavarral élő gyerekek egy része szociálisan jól alkalmazkodik, és kimondottan népszerű. Tapasztalataim szerint e siker mögött a különböző funkciózavarok okozta szorongás húzódik meg, és az önértékelés törékenységét hivatott elrejteni, ami nem feltétlenül válik szembetűnővé addig, amíg az ilyen gyerekek tízes éveinek vége, húszas éveinek eleje el nem érkezik.

A figyelemhiány-zavarral élő felnőtteket gyakran tartják zárkózottnak és arrogánsnak, vagy éppen fárasztóan bőbeszédűnek és modortalannak. Sokukat a kényszeres viccelődésükről lehet felismerni, a fojtott, hadaró beszédről, és arról, hogy látszólag véletlenszerű módon ugrálnak egyik beszédtémától a másikig, és képtelenek egy gondolatot anélkül kifejteni, hogy eközben ki ne merítenék anyanyelvük teljes szókincsét. „Soha életemben nem tudtam befejezni egyetlen gondolatomat sem” – panaszolta nekem egy fiatalember. A figyelemhiány-zavarral élő férfiakban és nőkben van valami szinte tapintható intenzitás, amire a többi ember kényszeredettséggel és szinte ösztönös visszahúzódással válaszol. „Olyan ez, mintha én a Marsról származnék, míg mindenki más a Földről” – mondta nekem egy negyvenéves nő. Vagy, mint azt egy másik páciensem megfogalmazta: „Mindenki más mintha a kellemes emberek klubjába tartozna, amelyből engem kizártak”. Az az érzés, hogy mindig ki vannak rekesztve valamiből, hogy valahogy mindig félreértik a dolgokat, az egész életüket áthatja. A társadalmi eseményeken általában a perem felé gravitálok, annak az érzésnek a tudatában, hogy valami oknál fogva képtelen vagyok a dologba bekapcsolódni. Ilyenkor figyelem az egymással beszélgető embereket, akiket adott esetben meglehetősen jól ismerek, és közben az van a fejemben, hogy senkinek nincs semmi mondanivalóm. A társas csevegés mindig is rejtély volt előttem. Időnként látom, ahogy az emberek lelkesen beszélgetnek egymással, és azt kívánom, hogy bárcsak láthatatlan lennék, hogy kihallgathassam őket – nem a hallgatózás végett, hanem azért, hogy végre egyszer megtudjam, mi a csudáról is lehet beszélgetni. Figyelemhiány-zavarral élő pácienseim nagyon hasonló tapasztalatokról számolnak be nekem. „Nem tudom, hogyan kell csevegni, és attól félek, hogy valami ostobaságot mondok” – fejtette ki egy huszonhat éves nő. És az az igazság, hogy ha a figyelemhiány-zavarral élő személy csevegni kezd is, már az első percben mély unalomba süpped, amikor úgy érzi, hogy a beszélgetés felszínes témákra szorítkozik.

A figyelemhiány-zavarral élő felnőttekkel beszélgetni gyakran olyan, mint egy viccekkel elaknásított mezőn átkelni. Váratlan szófordulatok, tudatosan abszurd képzettársítások fűszerezik a sztorikat, amelyek önmagukban sokszor nem is igazán érdekesek. „Hála istennek, hogy csak figyelemhiány-zavar – kiáltott fel egy férfi páciensem, amikor megerősítettem a diagnózist. – Mindig azt hittem, hogy cézársaláta vagyok, amihez nem jutott pirított zsemlekocka.” A figyelemhiány-zavarral élő gyerekek gyakran töltenek be az osztályban bohócszerepet.

A figyelemhiány-zavarral élő gyerek hangulata változékony, a boldog mosolyok szempillantás alatt dermednek kényszeredett vigyorrá és keserű elégedetlenséggel teli grimasszá. A derűs izgatottsággal várt események, óriási energiával megkezdett tevékenységek sokszor keserű csalódással és sértődött, vádaskodó visszahúzódással végződnek. A figyelemhiány-zavarral élő felnőttek érzelmi állapotai is bármilyen kivehető mintázat vagy ritmus nélkül ingadoznak. Látható ok nélkül követik egymást a jó és a rossz napok.

A jó és a rossz napokat azonban egyetlen közös, átható dallam fogja át: az az érzés, hogy valami fontos hiányzik az életükből.

Jegyzetek

Bevezetés

[1] A szakirodalomban Stephen P. Hinshaw, a Berkeley Egyetem Pszichológia Tanszékének docense képvisel markáns álláspontot. Véleménye szerint a figyelemhiány-zavar komplex biológiai, társadalmi és pszichológiai interakciók együttes eredménye: „Csak lassan válik elfogadottá az a gondolat, amely szerint a pszichobiológiai kockázati tényezők, a problémás családi működés és a nagyobb rendszerek hatásai összeadódhatnak, és együttesen okozhatnak problémát a figyelemszabályozásban, az aktivitási szint beállításában és a gátlásokra adott reakciókban” (Hinshaw, ix.).

{1} Katherine Ellison: A.D.H.D. Rates Rise Around Globe, but Sympathy Often Lags. The New York Times, 2015. november 15. https://archive.nytimes.com//well.blogs.nytimes.com/2015/11/09/a-d-h-d-rates-rise-around-globe-but-sympathy-often-lags/ (Utolsó letöltés: 2023. október 20.)