részlet

Translation entitled „Az utolsó szeánsz. Természetfölötti novellák”
© 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Agatha Christie: The Last Séance. Short Story Collection
Copyright © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT®, MARPLE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Sipos Katalin, Tábori Zoltán

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Borbás Mária jogutódai, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Sipos Katalin, Tábori Zoltán, 2019
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2019, 2022, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
A Helikon kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Szerkesztette Katona Ágnes
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 454 9

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az utolsó szeánsz

Raoul Daubreuil egy dallamocskát dúdolgatva kelt át a Szajnán. Harminckét év körüli, jóvágású francia úriember volt, arcán egészséges pír, orra alatt kis fekete bajusz. Foglalkozását tekintve mérnök volt. Lassan elérte a Cardonet-t, és befordult a 17-es számú házba. A portás kipillantott kuckójából, és kelletlenül odavetette, hogy „Jó napot”, ő pedig jókedvűen válaszolt. Aztán a lépcsőkön felmászott a harmadik emeleti lakásba. Ahogy az ajtó előtt állt, arra várva, hogy csengetését fogadják, ismét eldúdolta ugyanazt a kis dallamot. Raoul Daubreuil-nek különösen jó kedve volt ezen a reggelen. Az ajtót egy idősebb francia asszony nyitotta ki, akinek ráncos arca azonnal mosolyra derült, amikor megismerte a látogatót.

– Jó reggelt, monsieur!

– Jó reggelt, Elise! – felelt Raoul.

Aztán belépett a fogadószobába, menet közben húzva le kesztyűjét.

– Madame már vár rám, ugye? – szólt hátra az öregasszonynak.

– Természetesen, monsieur.

Elise becsukta az ajtót, és Raoul felé fordult.

– Ha szíveskedik befáradni a salonba, asszonyom perceken belül itt lesz. Most egy kicsit lepihent.

Raoul fürkészve nézett rá.

– Csak nem gyengélkedik?

– Mégis mit gondol?! – horkantott rá Elise.

Az asszony Raoul elé vágott, és kinyitotta előtte a szalon ajtaját.

– Mégis, hogy lenne az a szegény pára? – folytatta. – Szeánszok, szeánszok és szeánszok! Ez így nem helyénvaló, nem természetes: nem istenfélő dolog! Kimondom kereken: nem más ez, mint lepaktálni magával az ördöggel!

Raoul nyugtatólag paskolta meg a hátát.

– Jól van, Elise, jól van – mondta csitítva –, ne izgassa fel magát, és ne akarja mindenben, amit nem ért, az ördögöt látni.

Elise kétkedve csóválta meg a fejét.

– Hát legyen – dörmögte az orra alá –, mondhat, amit csak akar az úr, nekem akkor sem tetszik. Nézze csak meg az asszonyomat, minden nap sápadtabb és soványabb lesz, és az az állandó migrén!

Sopánkodva emelte fel kezét.

– Nem, nem, ez a szellemesdi nem vezet jóra! Milyen szellemek ezek? Hisz a jó lelkek a Paradicsomban vannak, a rosszak meg a Pokolban!

– Kedves Elise, a maga felfogása a halál utáni életről üdítően egyszerű – felelte Raoul, ahogy belehuppant a székbe.

Elise kihúzta magát.

– Én istenfélő ember vagyok, monsieur.

Azzal keresztet vetett, és elindult az ajtó felé. Amint a keze a kilincshez ért, megtorpant.

– De miután összeházasodnak, ugye nem fog folytatódni… ez az egész? – kérdezte esdeklőn.

Raoul kedvesen rámosolygott.

– Elise, maga igazán hűséges teremtés, és ragaszkodik úrnőjéhez. Ne féljen, amint Simone a feleségem lesz, ez az egész „szellemesdi”, ahogy maga hívja, véget ér. Madame Daubreuil nem fog szeánszokat tartani.

Elise arca felderült.

– Igazán? – kérdezte lelkesen.

A férfi ünnepélyesen bólintott.

– Igen – felelte, sokkal inkább magának, mint az öregasszonynak címezve szavait. – Igen, ennek véget kell vetni. Simone csodás adománnyal bír, amit eddig úgy használt, ahogy kedve tartotta, de az ő feladata véget ért. Ahogy magának is feltűnt, Elise, úrnője napról napra sápadtabb és soványabb. Egy médium élete különösen fárasztó és munkás, és óriási lelki teherrel jár. Azt mindenesetre tudnia kell, hogy Simone Párizs, sőt, egész Franciaország legcsodálatosabb médiuma. A világ minden részéről jönnek hozzá, mert tudják, hogy nála nincs semmi trükk, semmi csalás.

Elise megvetően horkantott fel.

– Méghogy csalás! Madame egy újszülöttet sem lenne képes becsapni, még akkor se, ha akarná.

– Valóságos angyal ő! – kiáltott fel a férfi szenvedéllyel. – Mindent meg fogok tenni a boldogságáért, amit csak egy férfi megtehet. Ugye hisz nekem?

Elise kihúzta magát, és egyszerűen, mégis méltóságteljesen így szólt:

– Sok éve szolgálom az úrnőmet, monsieur. Talán nem tart tiszteletlennek, ha azt mondom: szeretem őt. Ha nem hinnék abban, hogy ön imádja őt annyira, amennyire megérdemli – eh bien, monsieur! Akkor képes lennék önt itt helyben miszlikbe tépni.

Raoul felkacagott.

– Bravó, Elise! Maga igaz barát, és bizonyára most már ellenem sincs kifogása, hogy elmondtam, hogy madame búcsút int a szellemeknek.

Raoul arra számított, hogy az öregasszony végre felderül szavain, de meglepve látta, hogy Elise komor marad.

– De mi lesz akkor – kezdte habozva –, ha a szellemek nem lesznek hajlandók búcsút inteni neki?

– Azt hittem, maga nem hisz a szellemekben!

– Nem is – felelte Elise konokul. – Ostobaság hinni bennük. De azért…

– Igen?

– Nehéz ezt elmagyaráznom, monsieur. Tudja, én mindig azt gondoltam, hogy ezek a médiumok, ahogy magukat nevezik, csupán dörzsölt csalók, akik azokon a szerencsétleneken élősködnek, akik elvesztették szeretteiket. De úrnőm nem ilyen. Ő jó és becsületes, mégis…

Hangját suttogóra fogta, de döbbenet csengett ki belőle:

– Mégis, bizonyos dolgok történnek. Nem csalás, valami tényleg történik, és ezért félek. Mert egyben biztos vagyok, monsieur, hogy ez nem helyénvaló. Természet és Isten ellen való vétek, és valakinek fizetnie kell érte.

Raoul felállt a székéből, odament az asszonyhoz, és megpaskolta a vállát.

– Nyugodjon meg, drága Elise – mondta mosolyogva. – Figyeljen csak rám, mert jó hírt mondok: a mai lesz a legutolsó szeánsz, holnaptól nem lesz több.

– Tehát ma lesz egy? – kérdezte Elise gyanakvón.

– Az utolsó, Elise, az utolsó.

Elise bánatosan csóválta meg a fejét.

– Madame nincs abban az állapotban… – kezdte, de ekkor kinyílt az ajtó, és egy magas, szőke nő lépett be rajta. Karcsú volt és kecses, arca mint egy Botticelli-madonnáé. Raoul felragyogott, Elise pedig tapintatosan visszavonult.

– Simone!

Azzal megfogta a hölgy hosszúkás, fehér kezét, és csókkal hintette. Simone lágyan suttogta a férfi nevét.

– Raoul, kedvesem.

A férfi ismét ráborult a nő kezére, majd fürkészőn pillantott arcára.

– Simone, milyen halovány vagy ma! Elise mondta, hogy lepihentél, ugye nem vagy beteg, szerelmem?

– Nem, nem vagyok beteg… – felelte habozva.

Raoul a pamlaghoz vezette kedvesét, és letelepedett mellé.

– Akkor mondd el, mi van!

A médium szomorkásan elmosolyodott.

– Biztos bolondnak fogsz tartani – mormolta.

– Én? bolondnak? Soha!

Simone kivonta kezét a férfi szorításából. Egy pillanatig tökéletesen mozdulatlan maradt, tekintetét a földre szegezte. Aztán mély hangon, de szavait szinte elharapva így szólt:

– Félek, Raoul.

A férfi várt egy kicsit a folytatásra, de mivel a nő hallgatott, bátorítón így szólt:

– Félsz, de mégis mitől?

– Egyszerűen félek… ennyi.

– De hiszen…

Zavartan nézett menyasszonyára, aki pillantását elértve így felelt:

– Igen, tudom, hogy ostobaságnak hangzik, mégis így érzek. Egyszerűen félek, semmi más. Nem tudom, mitől, vagy miért, de állandóan az az érzésem, hogy valami rettenetes dolog fog történni… valami rettenetes…

Maga elé meredt. Raoul lágyan átölelte.

– Kedvesem, ne engedj ennek az érzésnek. Ez csak a stressztől van, Simone, attól a lelki nyomástól, ami egy médiumra nehezedik. Egyszerűen pihenésre van szükséged – pihenésre és nyugalomra.

A nő hálásan nézett rá.

– Igen, Raoul, milyen igazad van. Éppen erre van szükségem: pihenésre és nyugalomra.

Lehunyta a szemét, és hátradőlt, félig a férfi vállára támaszkodva.

– És boldogságra! – suttogta Raoul a fülébe.

A férfi karjával még közelebb vonta magához menyasszonyát. Simone, továbbra is lehunyt szemmel nyugodva, mély levegőt vett.

– Igen – suttogta –, igen! Amikor a karodban vagyok, mindig biztonságban érzem magam. Elfeledkezem arról, hogy médium vagyok, és hogy ez milyen rettenetes életet jelent. Te sokat tudsz rólam, Raoul, de még te sem értheted meg igazán, mivel jár ez.

Raoul érezte, ahogy a nő hirtelen megdermed az ölelésében. Szeme tágra nyílt és maga elé révedt.

– Ott ülni a függöny mögött, a sötétségben, és várni… de a sötétség rettenetes, Raoul, mert ürességet jelent, nemlétezést. Szándékosan feladni magunkat és elveszni a sötétségben…ahol nem tudunk semmit, nem érzünk semmit, míg el nem jő a lassú, fájdalmas visszatérés, az ébredés, de olyan fáradtan, olyan rettentő fáradtan…

– Tudom, szívem, tudom – suttogta Raoul.

– Olyan fáradtan… – sóhajtotta Simone.

Az egész teste mintha elernyedt volna, ahogy e szavakat ismételgette.

– Gondolj arra, milyen csodálatos vagy, Simone – szólalt meg Raoul, és kezébe vette a nő kezét. Megpróbálta felrázni menyasszonyát, átragasztani rá saját lelkesedését. – Különleges nő vagy, a világ legragyogóbb médiuma.

Simone megcsóválta a fejét, és haloványan elmosolyodott.

– De igen – erősködött tovább Raoul, és két levelet húzott elő a zsebéből. – Nézd csak, ez Roche professzortól van, a Sâlpetrière-ből, ez pedig dr. Genir-től, Nancyból: mindketten könyörögnek, hogy alkalmanként tartsál nekik szeánszokat.

– Jaj, ne! – kiáltotta Simone, és talpra ugrott. – Nem akarom, elég! Ennek az egésznek vége lesz, egyszer s mindenkorra. Megígérted, Raoul.

Raoul megrökönyödve nézett menyasszonyára, ahogy az reszketve állt előtte, mint egy csapdába esett vad. Felállt és kézen fogta a lányt.

– Hát persze – felelte –, persze, hogy vége lesz, hiszen megbeszéltük. De én akkor is olyan büszke vagyok rád, Simone, ezért említettem a leveleket.

A lány gyanakvó pillantást vetett rá.

– Ugye soha nem fogsz megkérni arra, hogy ismét szeánszokat tartsak?

– Nem, nem – biztosította Raoul –, hacsak nem te magad szeretnéd, persze csak olykor-olykor, régi jó barátok kedvéért…

De Simone zaklatottan szakította félbe:

– Nem, nem, soha többé! Nagyon veszélyes lenne. Hallgass rám: én tudom, érzem, hogy nagyon veszélyes.

Kezét homlokához szorította egy pillanatig, aztán az ablakhoz lépett.

– Ígérd meg nekem, hogy soha többé – ismételte meg halkabban a válla fölött hátrafordulva.

Raoul odalépett hozzá, és átölelte a vállát.

– Kedvesem – szólalt meg a férfi gyengéden –, megígérem, hogy a mai után soha többé nem kell szeánszt tartanod.

Megérezte, ahogy a lány összerezzen.

– A mai után? – mormolta. – Ó, persze, el is felejtkeztem Madame Exe-ről.

Raoul az órájára pillantott.

– Bármelyik percben itt lehet. De Simone, ha nem érzed jól magad, akkor inkább…

Simone mintha nem is hallotta volna a férfit, a saját gondolatainak sodrát követte:

– Furcsa, nagyon furcsa asszony… igen, Raoul, nagyon furcsa… tudod, valósággal… iszonyodom tőle.

– De Simone!

Raoul hangjában feddés volt, és Simone hamar elértette:

– Igen, tudom, te is olyan vagy, mint a többi francia férfi: számotokra az anya szent, és tiszteletlenségnek tartod, hogy én nem így érzek iránta, holott épp az elvesztett gyermekét siratja. De ez az asszony valahogy… nem tudom megmagyarázni… valahogy olyan nagy és sötét, és a keze… megfigyelted már a kezét, Raoul? Hatalmas és erős keze van, mint egy férfinak!

Simone megborzongott a gondolattól, és lehunyta a szemét. Raoul elhúzta tőle a kezét, és szinte ridegen szólalt meg:

– Tényleg nem tudlak megérteni, Simone. Hiszen neked, egy másik nőnek igazán együtt kellene érezned egy asszonnyal, egy anyával, aki egyetlen gyermekét veszítette el.

Simone türelmetlenül legyintett.

– Ugyan már, hiszen te vagy az, aki képtelen megérteni! Nem tudok hazudni magamnak. Az első pillanatban, amikor megláttam, azonnal éreztem… – karját védekezőn maga elé vetette – azonnal félni kezdtem tőle… Emlékszel, ez jóval azelőtt volt, hogy beleegyeztem, hogy segítek neki? Teljes bizonyossággal éreztem, hogy ez az asszony balszerencsét hoz rám.

Raoul megvonta a vállát.

– Pedig valójában éppen az ellenkezőjét hozta: minden szeánsz elképesztő sikerrel járt. A kis Amelie szellemét azonnal képes voltál irányítani, és a materializáció döbbenetes erejű volt. A legutolsó szeánszodat Roche professzornak is igazán látnia kellett volna!

– Materializáció… – ismételte Simone mély hangon. – Mesélj erről, Raoul! Tudod, hogy fogalmam sincs arról, mi történik, amikor transzban vagyok. Tényleg olyan csodálatosak ezek a jelenések?

A férfi elragadtatottan bólintott.

– Az első pár alkalommal a gyermek alakja csupán ködszerűen rajzolódott ki – magyarázta –, de az utolsó szeánszon…

– Igen?

Raoul hangja ellágyult.

– Simone, a gyermek, aki ott megjelent, valóságos hús-vér teremtés volt! Meg is érintettem őt, de mivel láttam, hogy az érintés fizikai fájdalmat okoz neked, Madame Exe-nek már nem engedtem ugyanezt. Attól tartottam, hogy képtelen lesz fegyelmezni magát, és ezzel valami kárt tesz benned.

Simone ismét elfordult a férfitól, és az ablak felé nézett.

– Olyan végtelenül kimerült voltam, amikor magamhoz tértem – suttogta. – Raoul, biztos vagy benne, hogy helyes ez? Biztosan tudod, mit gondol erről Elise: hogy az ördöggel cimborálok. – Aztán bizonytalanul elmosolyodott.

– Te pedig tudod, hogy én mit gondolok – felelte Raoul komolyan. – Az ismeretlennel való foglalkozásban mindig ott rejlik a veszély, de a cél nemes, hiszen minden a Tudomány nevében történik. Világszerte voltak mártírok, akik a Tudomány oltárán áldozták fel magukat, úttörők, akik vérükkel fizettek azért, hogy a többiek már biztonságban követhessék útjukat. Az elmúlt tíz évben te is a Tudományért dolgoztál, és cserébe állandó lelki teher alatt éltél. De a te feladatod ezzel véget ért, a mai naptól a saját boldogságodért élhetsz.

Simone szerelmesen mosolygott a férfira, és újra nyugodt volt. Aztán sietve az órára pillantott.

– Madame Exe késik – mormolta. – Talán nem jön el.

– Szerintem eljön – mondta Raoul. – Ez az óra kicsit siet.

Simone körbejárta a szobát, itt-ott megigazította a díszeket.

– Vajon ki lehet ez a Madame Exe? – jegyezte meg Simone. – Honnan jön, kikkel él? Olyan furcsa, hogy semmit nem tudunk róla.

Raoul vállat vont.

– A legtöbb ember szeret inkognitóban maradni, amikor egy médiumot keres fel – felelte. – Csupán elemi óvatosságból.

– Biztosan igazad van – hagyta rá Simone.

Egy kis porcelánvázát tartott épp a kezében, ami ebben a pillanatban kicsúszott az ujjai közül, és darabokra tört a kandalló előtti csempén. A nő hirtelen Raoulhoz fordult.

– Látod, Raoul – suttogta –, alig vagyok magamnál. Nagyon gyávának tartanál, ha lemondanám a mai szeánszt?

Raoul szeméből fájdalom és megdöbbenés sugárzott. Simone elpirult a pillantásától.

– Hiszen megígérted, Simone… – kezdte szelíden.

Simone a falig hátrált.

– Nem akarom, Raoul, nem akarom…

És a férfi ugyanazt a gyengéd, mégis szemrehányó pillantást vetette rá, amitől Simone összerezzent.

– Nem a pénz miatt mondom, pedig azt neked is be kell ismerned, Simone, hogy az összeg, amit ez az asszony az utolsó szeánszért ajánlott, hatalmas… mesés.

A nő védekezőn vágott közbe.

– Vannak dolgok, amik többet érnek, mint a pénz.

– Hát persze, hogy vannak – helyeselt a férfi. – Hiszen én is épp ezt mondom. De gondolj arra, hogy ez az asszony anya is, anya, aki most veszítette el egyetlen gyermekét. Ha nem vagy igazán beteg, ha csupán egy kis gyöngeség ez a részedről, talán nemet mondhatsz egy gazdag nő szeszélyére, de megtagadhatod-e egy anyától, hogy még egyszer, utoljára találkozzon a gyermekével?

A médium kétségbeesetten legyintett.

– Hiszen te kínzol engem! – mormolta maga elé. – De igazad van. Úgy lesz, ahogy kívánod. Most már legalább tudom, mitől félek: az „anya” szótól.

– De Simone!

– Vannak a világon primitív, elemi erők, Raoul. A legtöbbet a civilizáció kiirtotta, de az anyai érzések ugyanolyan erősek, mint az idők kezdetén. Nincs különbség állatok és emberek között. Az anyai szeretet semmi máshoz nem fogható. Nem ismer törvényeket, nem ismer szánalmat, bármire képes, és könyörtelenül elpusztítja, ami az útjába áll.

A nő elhallgatott, kis ideig még zihált, aztán elragadó mosollyal fordult jegyese felé.

– Tudom, ostoba vagyok ma, Raoul!

A férfi tenyerébe vette menyasszonya kezét.

– Pihenj le egy-két percre – javasolta. – Pihenj, amíg meg nem érkezik.

– Úgy lesz. – Simone rámosolygott, és kilépett a szobából.

Raoul pár percig gondolataiba mélyedve álldogált, aztán az ajtóhoz lépett, kinyitotta és átsietett az apró előszobán. A túloldali szobába ment be, ami hasonlított a másik nappalihoz, ám az egyik végében, a falmélyedésben egy karosszék állt. Elise éppen a szoba elrendezésével foglalatoskodott. A falmélyedés közelébe két széket állított fel, és egy kerek asztalkát. Az asztalon egy csörgődob és egy kürt volt, valamint papírok és ceruzák hevertek.

– Utoljára! – sóhajtott fel Elise elégedetten. – Ó, monsieur, bárcsak már a végén tartanánk!

Ekkor az elektromos csengő éles hangja hallatszott.

– Na, megjött az asszonyság! – zsémbelt tovább a cseléd. – Miért nem megy inkább a templomba, hogy imádkozzon a kicsikéje lelkéért, vagy miért nem gyújt gyertyát a Szűzanyának? Hát nem a Jóisten tudja legjobban, mi jó nekünk?

– Nyisson ajtót, Elise – felelte Raoul parancsolón.

Elise lesújtó pillantást vetett a férfira, de azért engedelmeskedett. Pár pillanattal később a látogatót vezetve tért vissza.

– Jelentem úrnőmnek, hogy megérkezett, madame.

Raoul az asszonyhoz lépett és kezet fogott Madame Exe-szel.

Simone szavai visszhangzottak fülében.

„Olyan nagy és sötét.”

Madame Exe valóban nagydarab asszonyság volt, és a franciáknál szokásos súlyos fekete gyász nála már-már eltúlzottnak tűnt. Amikor megszólalt, hangja nagyon mély volt:

– Attól tartok, egy kicsit elkéstem, monsieur.

– Csak néhány percet – felelte Raoul mosolyogva. – Madame Simone kicsit lepihent. Sajnos nincs teljesen jól, nagyon ideges és elgyötört.

Az asszony keze, amelyet épp visszavonni készült, most hirtelen satuként szorította össze Raoul kezét.

– De azért megtartja a szeánszt? – kérdezte éllel.

– Természetesen, madame.

Madame Exe megkönnyebbülten sóhajtott fel, és az egyik székbe rogyott, meglazítva súlyos fekete fátylai egyikét.

– Ó, monsieur – sóhajtott fel az asszony. – El sem tudja képzelni, milyen csodálatosak és örömteliek számomra ezek a szeánszok! Az én kicsikém! Az én Amelie-m! Hogy láthatom, hogy hallhatom őt… sőt… igen, talán csak ki kell nyújtanom a kezem, és meg is érinthetem.

Raoul gyorsan és ellentmondást nem tűrően vágott közbe.

– Madame Exe – hogyan is magyarázzam el önnek? Semmilyen körülmények között nem szabad olyasmit tennie, amire nem adok kifejezetten engedélyt, különben óriási a veszély.

– Úgy érti, rám lenne veszélyes?

– Nem, hanem a médiumra – mondta Raoul. – Meg kell értenie, hogy ezt a jelenséget a Tudomány egy bizonyos módon magyarázza. Igyekszem egyszerűen kifejteni, kerülve a szakzsargont. A léleknek ahhoz, hogy manifesztálódjon, a médium fizikai valóját kell felhasználnia. Láthatta, ahogy a médium ajkáról egyfajta pára száll fel. Ez a pára aztán összesűrűsödik, és a megidézett lélek elhalt testéhez hasonlatos alakot ölt. De ez az ektoplazma elképzelésünk szerint a médium fizikai valójából keletkezik. Ezt, alapos kísérletek és gondos mérések után remélhetőleg hamarosan be is fogják bizonyítani – bár a kísérletezést ugyancsak akadályozza, hogy a jelenség előidézése a médium számára óriási veszélyt és fájdalmat jelent. Ha valaki megpróbálná a materializációt itt tartani, az minden valószínűség szerint a médium halálát okozná.

Madame Exe nagy odafigyeléssel hallgatta a férfi szavait.

– Ez mind nagyon érdekes, monsieur. De mondja, nem elképzelhető az, hogy egyszer csak a materializáció olyan kifejlett alakot ölt, hogy képes leválni szülőjéről, a médiumról?

– Eléggé elképesztő elgondolás ez, asszonyom.

De Madame Exe nem hagyta annyiban.

– De ha csak a tényeket nézzük, lehetetlen?

– Mai ismereteink szerint biztosan.

– De valamikor, a jövőben?

Ebben a pillanatban Simone lépett be az ajtón, így Raoul megmenekült a válaszadástól. A lány sápadt volt és bágyadt, de önuralma szemmel láthatóan visszatért. Előrelépett, és kezet fogott Madame Exe-szel, habár Raoulnak feltűnt, hogy közben alig észrevehető remegés futott végig a testén.

– Sajnálattal hallom, hogy gyengélkedik – mondta Madame Exe.

– Ugyan, semmiség – vágta rá Simone. – Kezdhetünk?

Azzal a falmélyedésbe ment, és leült a karosszékbe. De ekkor hirtelen Raoult szállta meg a félelem.

– Hiszen nem érzed jól magad – kiáltott fel. – A legjobb lesz, ha mégsem tartjuk meg a szeánszt. Madame Exe bizonyára megérti.

– De monsieur! – Madame Exe dühösen pattant fel székéből.

– Igen, igen, így lesz a legjobb.

– Madame Simone ígéretet tett erre az utolsó szeánszra.

– Így van – szólt közbe Simone halk hangon. – És készen állok rá, hogy betartsam az ígéretem.

– El is várom öntől – felelte a másik asszony.

– Állom a szavam – közölte Simone ridegen. – Ne félj, Raoul – tette hozzá gyengéden –, hiszen úgyis ez lesz az utolsó alkalom, hála istennek, a legutolsó!

Jelet adott Raoulnak, mire a férfi behúzta a súlyos fekete függönyöket a falmélyedés előtt. Az ablakokat is elfüggönyözték, így a szoba félhomályba borult. A férfi az egyik széket Madame Exe-nek kínálta fel, ő pedig a másikon készült helyet foglalni. De Madame Exe még habozott.

– Bizonyára megbocsát majd, monsieur, de… habár én tökéletesen hiszek az ön és a madame feddhetetlenségében, mindazonáltal, hogy minden kétséget kizárhassunk, úgy döntöttem, hogy magammal hozom ezt.

Azzal a táskájából előhúzott egy gombolyag erős zsineget.

– De madame! – kiáltott fel Raoul. – Hiszen ez sértés!

– Csupán óvatosságból.

– Ismétlem, ez sértés!

– Nem értem ezt a heves ellenkezést, monsieur. Ha nincs semmi csalás a dologban, akkor nincs mitől félniük.

Raoul megvetőn kacagott fel.

– Biztosíthatom, madame, hogy nem is félek. Kezemet-lábamat lekötözheti, ha úgy akarja.

A férfi kijelentése nem éppen a kívánt hatást váltotta ki, mert válaszul Madame Exe közömbösen csak ennyit felelt:

– Köszönöm, monsieur – és odalépett hozzá a zsineggel.

Hirtelen a függöny mögül Simone kiáltott fel:

– Ne, Raoul, ne engedd neki!

Madame Exe gúnyosan elmosolyodott:

– Nocsak, a kisasszony tehát fél – jegyezte meg szarkasztikusan.

– Igen, félek.

– Gondold meg, mit mondasz, Simone – figyelmeztette Raoul. – Úgy tűnik, hogy Madame Exe sarlatánoknak tart minket.

– Csak biztos akarok lenni a dologban – vetette közbe Madame Exe sötéten.

Azzal szisztematikusan munkához látott, és Raoult erősen a székéhez kötözte.

– Gratulálok a csomóihoz, madame – jegyezte meg Raoul ironikusan, amikor az asszony bevégezte dolgát. – Remélem, most már elégedett?

Madame Exe nem felelt. Körbejárta a szobát, és alaposan megvizsgálta a falak borítását. Azután bezárta az előtérbe vezető ajtót, és a kulcsot magához véve visszatért székéhez.

– Most pedig – szólalt meg valami leírhatatlanul különös hangon –, készen állok.

Teltek-múltak a percek. A függöny mögött Simone lélegzése egyre nehézkesebbé és szakadozottabbá vált, majd teljesen elhallgatott, és helyét nyögések vették át. Aztán ismét csend lett egy pillanatig, amit a csörgődob hirtelen zöreje szakított meg. A kürt lesodródott az asztalról, és a földre zuhant. Gúnykacaj csendült fel. A falmélyedést takaró függöny most mintha kissé szétnyílt volna, és a médium alakja kivehetővé vált a résen keresztül. Simone feje mélyen előreborult a mellkasára. Madame Exe nagy levegőt vett. A médium ajkáról szalagszerű ködgomoly szállt fel. A pára sűrűsödni kezdett és fokozatosan alakot öltött, egy kisgyermek alakját.

– Amelie! Drága kis Amelie-m!

A rekedtes suttogás Madame Exe-ből szakadt fel. A zavarosan gomolygó alak egyre kivehetőbbé vált. Raoul hitetlenkedve meredt a jelenségre. Sohasem látott még ennyire sikeres materializációt. Egy valódi gyermek állt előtte, egy hús-vér ember.

– Maman! – kiáltott fel egy gyenge kis gyermekhang.

– Gyermekem! – zokogott Madame Exe. – Kislányom!

Félig felemelkedett székéből.

– Legyen óvatos, madame! – figyelmeztette Raoul.

A materializáció habozva lépett ki a függöny mögül. Egy kislány volt az. Aztán megállt, és kitárta karját.

– Maman!

– Ó! – sikoltott fel Madame Exe.

És ismét felemelkedett.

– Madame – szólt rá Raoul rémülten –, vigyázzon, a médium…

– Meg kell érintenem – kiáltott rekedt hangon Madame Exe, és előrelépett egyet.

– Az isten szerelmére, asszonyom, fegyelmezze magát! – ordított rá Raoul. Most már igazán meg volt rémülve. – Azonnal üljön le!

– Kicsikém! Meg kell érintenem az én kicsikémet!

– Madame, parancsolom, hogy üljön le!

Kétségbeesetten próbált kibújni a kötelékből, de Madame Exe alapos munkát végzett: Raoul tehetetlen volt. A férfit meglegyintette a közeledő katasztrófa szele.

– Az istenre kérem, asszonyom, üljön le! – kiabálta. – Gondoljon a médiumra!

Madame Exe mintha meg sem hallotta volna. Teljesen kifordult önmagából: arcáról eksztatikus öröm sugárzott. Kinyújtotta a kezét, és megérintette a függönyrésben álló apró alakot. A médiumból rettenetes üvöltés tört fel.

– Istenem! – kiáltott Raoul. – Édes istenem! Hisz ez borzalmas!

Madame Exe a férfi felé fordult és durván felnevetett.

– Nem érdekel a maga médiuma – kiáltotta –, a gyermekemet akarom!

– Maga megőrült!

– Az én gyermekem. Érti?! Az enyém! Az én húsom és vérem! Az én kicsikém visszatért a másvilágról, újra él és egészséges!

Raoul már épp szólt volna ismét, de nem találta a szavakat. Rettenetes perszóna! Könyörtelen, barbár, elvakítja ez a zsigeri szenvedély. A gyermek ajka ismét szólásra nyílt, és ugyanaz a szó visszhangzott, harmadszorra is:

– Maman!

– Gyere, gyere kicsikém! – zokogta Madame Exe.

És hirtelen mozdulattal a karjába vette a gyermeket. A függöny mögül hosszan elnyújtott, gyötrelmes sikoly hallatszott.

– Simone! – üvöltött Raoul. – Simone!

A férfi homályosan észlelte csak, ahogy Madame Exe elviharzik előtte, ahogy a kulccsal kinyitja az ajtót, aztán ahogy távolodó léptei koppannak a lépcsőkön.

A függöny mögül még mindig az a rettenetes, elnyújtott sikoly visszhangzott – a sikoly, amihez foghatót Raoul még életében nem hallott. De hirtelen valami borzalmas, gurgulázó hang kíséretében vége szakadt. Aztán a földre zuhanó test tompa puffanása…

Raoul eszét vesztve próbálta kitépni magát kötelékeiből. Őrületében sikerült neki a lehetetlen: puszta erejével szaggatta le magáról a kötést. Ahogy igyekezett lábra állni, Elise rontott be az ajtón, zokogva:

– Úrnőm!

– Simone! – kiáltotta Raoul.

Egyszerre értek oda a függönyhöz, és húzták el.

Raoul hátrahőkölt.

– Istenem! – dadogta. – Vér, mindenütt vér…

Elise szólalt meg mellette, éles, de remegő hangon:

– Asszonyom tehát halott. Vége. De mondja, monsieur, mi történt itt? Miért zsugorodott össze az úrnőm? Miért fele akkora, mint volt? Mi tettek vele?

– Nem tudom – felelte Raoul. Hangja sikítássá torzult. – Nem tudom. Nem tudom. De azt hiszem… megbolondulok! Simone! Simone!

(Dedinszky Zsófia)

Bibliográfia

Agatha Christie novellái rendszerint (bár nem mindig) először folyóiratban jelentek meg, utána pedig novellásköteteiben, amelyek az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban eltérő válogatások voltak. Ez a lista megpróbálja összeszedni az első megjelenéseket, és megadja a címváltozatokat is, ahol ilyenek előfordultak.

Az utolsó szeánsz

Első megjelenés az Egyesült Államokban „A szellemrabló” címen 1926 novemberében a Ghost Stories lapjain, az Egyesült Királyságban pedig „Az elrabolt szellem” címen 1927 márciusában a The Sovereign Magazine 87. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) valamint in: Double Sin and Other Stories (US, 1961).

A tükör

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1934 decemberében a Woman’s Journal lapjain. Újraközölve in: The Regatta Mystery and Other Stories (US, 1939) és in: Miss Marple’s Final Cases and Two Other Stories (UK, 1979).

Az egyiptomi sír esete

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1923. szeptember 26-án a The Sketch 1600. számában és az Egyesült Államokban mint „Az egyiptomi kaland” 1924 augusztusában a Blue Book Magazine Vol. 39, 4. számában. Újraközölve in: Poirot Investigates (UK, 1924; US 1925).

S. O. S.

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1926 februárjában a The Grand Magazine 252. számában, az Egyesült Államokban pedig 1947 decemberében az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 10, 49. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A negyedik

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1925 decemberében a The Grand Magazine 250. számában és az Egyesült Államokban 1947 októberében az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 10, 47. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

Asztarté szentélye

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1928 januárjában a Royal Magazine 351. számában, az Egyesült Államokban pedig „A hat megfejtő és a gonosz óra” címen 1928. június 9-én a Detective Story Magazine, Vol. 101, 6. számában. Újraközölve in: The Thirteen Problems (UK, 1932) és in: The Tuesday Club Murders (US, 1933).

A cigány asszony

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

Fülemüle-villa

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 novemberében a The Grand Magazine 237. számában. Újraközölve in: The Listerdale Mystery and Other Stories (UK, 1934) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

Az álom

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1938 februárjában a Strand Magazine 566. számában és az Egyesült Államokban 1937. október 23-án a The Saturday Evening Post Vol. 210, 17. számában. Újraközölve in: The Regatta Mystery and Other Stories (US, 1939) és in: The Adventure of the Christmas Pudding and a Selection of Entrées (UK, 1960).

A lámpás

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

Csak akarni kell

Első megjelenés az Egyesült Királyságban „A rádió” címen 1926 őszén a Sunday Chronicle Annual lapjain és az Egyesült Államokban 1926. március 1-jén a Mystery Magazine lapjain. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és mint „Csak akarni kell” in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A kéneus felesége

Első megjelenés Ausztráliában 1922 szeptemberében a The Home magazinban. Újraközölve in: Bodies from the Library (ed. Tony Medawar, UK, 2018).

A kék váza rejtélye

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 júliusában a The Grand Magazine 233. számában és az Egyesült Államokban ugyanabban az évben a Metropolitan Magazine lapjain. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A kék muskátli

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1929 decemberében a The Royal Magazine 272. számában és az Egyesült Államokban 1930. februárban a Pictorial Review Vol. 31, 5. számában. Újraközölve in: The Thirteen Problems (UK, 1932) és in: The Tuesday Club Murders (US, 1933).

Sir Arthur Carmichael különös esete

Első megjelenés „Sir Andrew Carmichael különös esete” címen in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

A szárnyak szava

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

Geryon Gulyája

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1940 augusztusában a Strand Magazine 596. számában, és az Egyesült Államokban mint „Különös szörnyeteg” 1940. május 26-án a This Week lapjain. Újraközölve in: The Labours of Hercules (UK, 1947) és in: The Labors of Hercules (US, 1947).

A piros lámpa

Első megjelenés az Egyesült Királyságban 1924 júniusában a The Grand Magazine 232. számában és az Egyesült Államokban 1947 júniusában az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 9, 43. számában. Újraközölve in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Witness for the Prosecution and Other Stories (US, 1948).

A baba

Első megjelenés Kanadában 1958. október 25-én a Star Weekly magazinban, aztán az Egyesült Királyságban 1958 decemberében a Woman’s Journal lapjain és az Egyesült Államokban 1959 júniusában az Ellery Queen’s Mystery Magazine Vol. 33, 6. számában. Újraközölve in: Double Sin and Other Stories (US, 1961) és in: Miss Marple’s Final Cases and Two Other Stories (UK, 1979).

A Halál Kopója

Első megjelenés in: The Hound of Death and Other Stories (UK, 1933) és in: The Golden Ball and Other Stories (US, 1971).

Tartalom

Az utolsó szeánsz (The Last Séance)
(Dedinszky Zsófia)

A tükör (In a Glass Darkly)
(Borbás Mária)

Az egyiptomi sír esete (The Adventure of the Egyptian Tomb)
(Sipos Katalin)

S. O. S. (SOS)
(Gy. Horváth László)

A negyedik (The Fourth Man)
(Gy. Horváth László)

Asztarté szentélye (The Idol House of Astarte)
(Etédi Péter)

A cigány asszony (The Gipsy)
(Dedinszky Zsófia)

Fülemüle-villa (Philomel Cottage)
(Borbás Mária)

Az álom (The Dream)
(Sipos Katalin)

A lámpás (The Lamp)
(Dedinszky Zsófia)

Csak akarni kell (Wireless)
(Gy. Horváth László)

A kéneus felesége (The Wife of the Kenite)
(Gy. Horváth László)

A kék váza rejtélye (The Mystery of the Blue Jar)
(Gy. Horváth László)

A kék muskátli (The Blue Geranium)
(Etédi Péter)

Sir Arthur Carmichael különös esete (The Strange Case of Sir Arthur Carmichael)
(Dedinszky Zsófia)

A szárnyak szava (The Call of Wings)
(Dedinszky Zsófia)

Geryon Gulyája (The Flock of Geryon)
(Tábori Zoltán)

A piros lámpa (The Red Signal)
(Gy. Horváth László)

A baba (The Dressmaker’s Doll)
(Borbás Mária)

A Halál Kopója (The Hound of Death)
(Dedinszky Zsófia)

Bibliográfia

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License