Borítószöveg

„Mindenütt vér. Az ágyon, a padlón, a falakon...”

Amikor bejelentés érkezik a rendőrségre, hogy a tizenhét éves Lucyt a szülei házában tartott buli során meggyilkolták, Lottie Parker nyomozó ér elsőként a helyszínre. Elborzad a krémszínű szőnyeget átitató vértócsában fekvő holttest láttán.

Miközben Lottie tudatja a szomorú hírt az összetört szülőkkel és a döbbent bulizókkal, kiderül, hogy Lucy a halála előtt szörnyű titkot árult el a barátnőjéről, Hannah-ról. És amikor Lottie megtalálja az áldozat vérfoltos ruháit Hannah hálószobájában, kénytelen őrizetbe venni a rémült lányt, aki váltig állítja, hogy semmire sem emlékszik a történtekből. Nem sokra rá egy tizenöt éves fiú holttestét húzzák ki a csatornából. Ő is részt vett a partin.

A nyomozás során Lottie tudomására jut, hogy a fia, Sean is a bulizók között volt. Miért titkolta az anyja előtt? Miért hazudott? Tanú vagy gyanúsított? Vagy lehet, hogy a gyilkos rá is vadászik?

Újabb izgalmas thriller Patricia Gibney tollából. Lottie Parker ezúttal személyesen is érintett az ügyben. Ám félre kell tennie anyai érzéseit, hogy elkaphassa a gyilkost...

Fordította

Székely Szilvia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney: The Guilty Girl

Copyright © Patricia Gibney, 2022

Published by Bookouture in 2022

Patrcia Gibney: The Guilty Girl

Hungarian translation © 2023 Székely Szilvia

Magyar kiadás © 2023 Insomnia, Budapest

Az Insomnia a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © tashwebber.com;

Borítókép © út: Helen Hotson / Alamy Stock Photo

nő:  Stephen Mulcahey / Arcangel Images

ág: Shutterstock

ISBN 978-963-604-241-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Tóth Andrea

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel, pusztán a véletlen műve.

Jo Kellynek és Antoinette Hegartynak

Prológus

Valahányszor ütés csattant a férfi bőrén, a lány elfintorodott, és eltakarta a szemét. De képtelen volt megállni, hogy ki ne kukucskáljon az ujjai között. A sűrűsödő ökölcsapások széles, vörös nyomokat hagytak. Az egész nagyon erőszakosnak tűnt, és a lány nem volt biztos benne, hogy sokáig bírja gyomorral.

Nem utcai verekedés volt. Szimpla, barátságos mérkőzés. Szabályokkal, ringgel, edzővel, adott ideig tartó menetekkel. Így is brutális volt. Ha ilyen egy edzés, milyen lehet egy komoly bajnokság, amikor már tétje van a dolognak?

Lassan körbejárta a megemelt ringet. Tekintetét a földre szegezte, inkább a hangokra figyelt. A pattogó lábak keltette zaj simán versenyre kelhetett bármelyik Riverdance show-műsorral. A levegőben édeskés izzadságszag terjengett, akár a lágy hajnali pára. Mintha egy pusztán zihálásból és lihegésből álló, szavak nélküli nyelvet beszéltek volna, amint némán egymásba kapaszkodtak. És aztán ott voltak az újra és újra felcsattanó pofonok és ütések. A nyögések és csúszkáló lábak hangja, ahogy próbálnak talpon maradni. A keserves igyekezet, nehogy a földre kerüljenek, mert onnan már nem garantált a folytatás. Életbe vágó volt, hogy ne jussanak el a rászámolásig. Az katasztrofális lenne. Ezt a lány is tudta.

Fiatal volt, de már úgy érezte, hogy az élete mindig e körül a sport körül forgott. Soha nem értette, mi olyan vonzó benne. De ha ez a férfit boldoggá tette, akkor ki ő, hogy vitába szálljon vele.

A terem végébe érve lehuppant egy matracra, várakozás közben egy-egy lopott pillantást vetve a küzdőkre.

Véget nem érő piruettben hajladoztak, lebuktak, megperdültek, félrekapták a fejüket anélkül, hogy bármelyikük is meghátrált vagy feladta volna. Az egyikük heteken belül halott lesz. De ezt a lány nem tudta. Nem tudta, hogy a tettei máris beindították a tragikus események láncolatát, és egyetlen ártatlan hibát kell még elkövetnie, hogy megpecsételje a sorsát.

Talán ha tudatában lett volna, milyen veszélyes a világnak az a kis szeletkéje, amelyben élt, másként alakulnak az események. De mivel fogalma sem volt róla, így nem változtathatott a sorsán.

Az ingatag kártyavár hamarosan összeomlik, és miután ez megtörténik, csak néhányan menekülnek meg a következményektől, de ő nem lesz köztük.

Így csak ült ott boldog tudatlanságban, figyelt, és várt.

Első fejezet

Hajnali négy felé járt már, de Sean Parker még szemhunyásnyit sem aludt. Talán a langyos almabor volt az oka, amit a partin ivott. Hirtelen mardosó kétség kerítette hatalmába, mert nem emlékezett rá, hogy hazahozta-e az új bőrdzsekijét. Lehet, hogy ezért nem tud elaludni?

Tett egy újabb kört a szobájában, hátha megtalálja. Négykézlábra ereszkedve bekukkantott az ágy alá, a gyomra aggodalmas csomóba rándult. Egy pár összegöngyölt, koszos zokni és fél pár edzőcipő. Kosz. Semmi más. Körülnézett a szobában. A cipő párja a gamerszékén volt a kontroller társaságában. Az íróasztalon óriási rumli, de a dzseki sehol.

Vissza kell mennie!

Fürgén magára kapta a farmerját és egy tiszta pólót, mezítláb belebújt a cipőjébe, és leszáguldott a lépcsőn. A konyhában töltött magának egy pohár vizet, majd megállt az ablak előtt, és kibámult a sötétbe. A dzsekit az anyjától kapta ajándékba, irtó drága volt, ha elhagyod, haza se gyere, emlékeztette nemegyszer az anyja. És most dzseki nélkül jött haza. Még csak eszébe sem jutott, olyan meleg volt a bulin.

Nem sűrűn járt el hazulról, és most az egyszer, hogy megtette, elvesztette a dzsekijét. Nem, nem veszett el. Csak megfeledkezett róla. Ott kell lennie Lucyék házában.

Legalább egy mérföldet kutyagolt a csendes kis vidéki úton, mire elért a házuk felhajtójához. A házhoz, amit most már az otthonuknak neveztek. A Farranstown-ház évtizedek óta az anyja családjának tulajdonában volt, és gyakorlatilag Seanék vigyáztak a vénséges vén, huzatos épületre, míg Leo bácsi hajlandó döntésre jutni. Ha az anyja kiveri a hisztit a dzseki miatt, Sean visszavághat azzal, hogy elköltözik Leóhoz New Yorkba. Ezzel simán elejét veheti a fejmosásnak.

Felkapcsolta az elemlámpát a mobilon. Lucy valószínűleg még mindig gőzerővel bulizik, de ha nem, reggelig dörömbölhet, míg meghallja valaki. A raplis anyjával szembeszállni semmi ahhoz képest, amit egy dühös Lucytól kapna.

A keskeny dombtető mögül váratlanul fényszóró villant. Sean az árokba húzódott, nehogy elüssék. A sofőr észre sem vette, olyan gyorsan tepert. A fiú a vörös hátsó lámpák után bámult, majd az autó a távolba veszett. Ismerősnek tűnt. Egy kis Fiat. Nem az egyik srác jött vele a buliba? Ugyanaz a csávó, aki a piát szolgálta fel. Talán csak most lett vége a bulinak, és az ajtó még mindig nyitva; nem kell felébresztenie Lucyt. Ez az!

Miközben a sötétben baktatott, azon töprengett, mennyivel nagyobbnak tűnik a távolság. A dombon túl, végig a lejtőn, majd pár száz méter, és ott lesz. A következő pillanatban zajt hallott, és látta, hogy egy bicikli közeledik, a lámpája alig világította meg az utat. Csak egy kölyök. Senki, akit ismerne.

– Mit bámulsz? – szólt oda a srác, és elszáguldott, mielőtt Sean válaszolhatott volna.

Már látta a McAllister-házból kiszűrődő fényeket, de hangokat nem hallott. Ezek szerint vége a bulinak.

Sean felkaptatott a kavicsos felhajtón, közben azon morfondírozott, mi a csudát mondjon. Nem akart gyerekesnek hangzani azzal, hogy itt felejtette a drága bőrdzsekijét, és ezért az anyja majd jól ellátja a baját. Valami kevésbé kínos hazugsággal kellene előállnia.

Az ajtó tárva-nyitva volt, csak úgy áradt ki a fény. A hajnal nemsokára rózsaszínre festi az égboltot, bár az még csak pár óra múlva lesz. Mérlegelte, mit tegyen: besurran, megkeresi a dzsekit, és észrevétlenül távozik. Tuti terv! A döntésén fellelkesülve belépett a házba.

A szőnyeget borító szemét láttán megtorpant. De ez nem az ő problémája. Az előszobafogason egyetlen kabát sem árválkodott. Vetett egy futó pillantást a konyhába a folyosó végén. A márványpult tele üvegekkel és poharakkal. Kabátnak semmi nyoma. Elindult a nappali felé.

A látványtól földbe gyökerezett a lába.

A nappaliban véghez vitt pusztítás – a konyhában uralkodó káosz ellenére – készületlenül érte. A teraszajtók tárva-nyitva; az egyik üveg ripityára tört. Felborult székek és…

Sean gerincét mintha jéghideg kéz markolta volna meg, egész testében reszketett. Mintha a csontváza ki akarna szabadulni a hús és izmok börtönéből. A falat és a padlót sűrű vércseppek pettyezték. Itt meg mi a franc történt?

A halálos csöndet egy hang törte meg. Sean kényszerítette magát, hogy elszakítsa tekintetét a vérről, és felnézzen. A lépcső felől zajt hallott. Vajon a sérült közeledik, vagy aki a vérfürdőt rendezte? Hirtelen mozgásba lendült, és átrohant a DJ-pulthoz legközelebb eső ajtón. Kis híján orra bukott egy földön heverő kábelban.

A konyhában volt, és tompa sutyorgás ütötte meg a fülét a nappali felől. Aztán egy sikoltás. Majd csönd. Hallgatózott. Nagy nehezen rávette magát, hogy kikukucskáljon. A nappali üres volt.

Tekintete végigsiklott a szanaszét heverő üvegeken, poharakon, tömött szemeteszsákokon, és csak akkor eszmélt rá, hogy itt is vérfoltos a padló. Mi a fene történhetett itt? Talán jobb lenne, ha most rögtön elhúzná a csíkot. De Sean az anyja orrát örökölte, mindig kiszagolta a bajt. Mielőtt átgondolhatta volna, mit csinál, fürgén átsurrant a mosókonyhába, majd a hátsó lépcsőn elindult az emeletre.

Óvatosan kerülgette a vértócsákat – rémültnek rémült volt, de nem hülye –, és egy futószőnyeggel borított folyosón találta magát. A vér szaga olyan sűrű és nehéz volt, akár a csönd.

Némán végigosont a folyosón, követve a nyomokat a hálószobába. Az ágyneműt összegyűrték, mintha valaki megpróbálta volna leráncigálni a földre.

Ekkor a szoba túlsó felébe nézett, és amit látott, az maga volt az iszonyat, a megelevenedett rémálom. Pedig reménykedett, hogy nem kell majd látnia; tudta, hogy borzalmas lesz.

A test a földön hevert, karok szétvetve, lábak bokánál keresztben. A ruha megtépázva. A holttesten számtalan sérülés volt, az egész testet vér borította, de a nyakon tátongó seb volt a legrémesebb.

Sean gyomra felkavarodott. A hányinger hullámokban tört rá, azzal fenyegetve, hogy menten kiadja a vacsoráját. A szája elé kapta a kezét, és hitetlenkedve rázta a fejét, mintha így megszabadulhatna a földön heverő összetört test látványától. Ez nem történik meg! Dermedten kihátrált a szobából, és csak ekkor eszmélt rá, hogy talán ellenőrizni kellett volna az életfunkciókat.

Összeszedte minden bátorságát, vett egy mély lélegzetet az ajtó előtt, majd újra beóvakodott a szobába. Tudatában volt, hogy ha nem vigyáz eléggé, a cipője kitörölhetetlen nyomokat hagy a puha szőnyegen. De tudnia kellett, hogy szükség van-e mentőkre. Visszanyelte a hányingerét, és óvatosan az áldozat csuklójára tette az ujját, hogy kitapintsa a pulzust, noha biztos volt benne, hogy nem lesz mit kitapintania.

Életnek semmi jele. Sem reménynek.

A félelem vasmarokkal szorította a szívét, és egész testében reszketett. Ez nem egy PlayStation-játék. Ez tényleg megtörtént, itt, az orra előtt, és ő nem tehet semmit. Itt nincs reboot. Nincs újraindítás. Nincs második élet. Ez a valóság!

Hirtelen felrémlett benne, hogy az imént hangokat hallott. Lehet, hogy a gyilkosok még itt vannak?

Nem akarta megvárni, hogy kiderüljön. Döntött – valószínűleg rosszul –, és kifarolt a folyosóra, majd megfordult, és lerohant a főlépcsőn. Mielőtt végleg búcsút intett volna a háznak, még egy utolsó pillantást vetett a meggyalázott nappalira, mintha abban reménykedne, hogy a dzsekije váratlanul mégis felbukkan. De sehol sem látta. A kanapén egy hátizsák és néhány díszpárna hevert. Képtelen volt ismét bemenni oda. Túlságosan félt.

Kimenekült a szabadba. Névtelenül is felhívhatja a 999-et, nem? De legfőképpen el kell tűnnie innen, mielőtt a gyilkos rá is szemet vetne.

Második fejezet

Kilenc órával korábban

Aznap éjjel – azon a végzetes éjszakán – a tizenöt éves Jake Flood fejében egyetlen gondolat keringett: minden akadályt legyőz, és még sokra viszi! Fontos ember lesz belőle. Valaki, aki számít. Egy hős. Igen, azt akarta, hogy az emberek hősként tekintsenek rá, de mindenekelőtt sok pénzt akart keresni.

Bár elsősorban olimpikonnak látta magát. A dobogón áll, nyakában fényesen csillog az aranymedál, mögötte az ír zászló lágyan hullámzik a szélben. Mindenki azt mondta, hogy futhatna, és tisztában volt vele, hogy megvan hozzá az állóképessége. Múlt héten is simán lefutotta a zsarukat, akik biciklivel voltak! Jót röhögött rajtuk. Semmi sem állíthatja meg Jake Floodot, az lesz, ami csak akar! Na ki a csúcskirály? Vagy legalábbis valami hasonló, gondolta.

Magára kapta fekete pólóját – valaha az apjáé volt, rajta a Blizzard kissé megkopott logója –, majd leheletnyi Lynx Africát fújt a hóna alá. Elismerő pillantást vetett tökéletesen kidolgozott hasizmaira. Az éjszakai edzések nem voltak hiábavalók. A jövő héten lesz a leinsteri ökölvívó-bajnokság, és bár nem érzett magában túl nagy lelkesedést, nem akarta felhúzni az edzőjét, Barney-t. Ő biztatta, hogy induljon könnyűsúlyban, a tizenhat év alatti korcsoportban. Jake tudta, hogy könnyedén megnyeri; ha egyszer a fejébe vesz valamit, bármire képes. A kérdés csak az, érdekli-e egyáltalán. Valamikor talán érdekelte, de most már nem. Oké, persze hogy indulni akar az olimpián, de pénzt is akar keresni.

A pólóját betűrte fekete koptatott, térdnél tépett farmerjába – a művelethez egy steakvágó kést használt, igaz, tompa volt, mint a fene –, aztán kihúzta, és hagyta, hogy lazán lógjon. Az összhatást egy szebb napokat is látott fehér cipőfűzős, fekete Converse tette tökéletessé. Az elérni kívánt cél: belevaló, vagány csávó, mint azok a fazonok a YouTube-on, akik egy rakás pénzt keresnek.

Beletúrt hollófekete hajába, a bal füle mögé tűrt pár rakoncátlan tincset, melyek szerencsésen megmenekültek a hajzselétől. A jobb fülénél kiborotváltatta a haját. Smaragdzöld szemével a tükörképére kacsintott.

– Jöhet a rock and roll! – vigyorgott.

– Úgy nézel ki, mint valami gót – szólalt meg egy hang az ajtóból.

– Kopj le, Shaz! – Jake csüggedten megcsóválta a fejét. Miért kell elrontania a varázst? Sharon volt a valóság, ami elől folyton menekülni próbált. A legszívesebben a húga képébe vágta volna, hogy ő a legidegesítőbb ember a földkerekségen, szóval jobb, ha befogja, és elhúz a szobájából. De az igazság az, hogy képtelen volt elviselni, ha tízéves kishúga elsírta magát.

Nagyot sóhajtott, és megfordult. A kislány a kilincsen hintázott.

– Le fogod törni, Shaz.

– Nem fogom.

– De igen.

– Nem érdekel. Hova mész?

– El.

– Veled mehetek?

– Az ég szerelmére, te kis pimasz, már rég ágyban a helyed!

– Pfff… – forgatta a szemét Sharon, ahogy a bátyjától vagy ezerszer látta, és lejjebb húzkodta a karácsonyra kapott Disney-mintás pizsamája szárát. Azóta legalább tizenöt centit nyúlt. Az ő kicsi húga túl hamar felnő. Ez rettegéssel töltötte el.

– Jake, tudod, hogy anya kiveri a balhét, ha nem vagy itt, mire hazaér.

Jake feladata volt Sharonra vigyázni. De hogy kövesse az álmait, ha Sharon és anya mindig visszafogja? Elég. Ez nem Sharon hibája. Tényleg itthon kéne maradnia, de a mai nap túl jó bulinak ígérkezik, hogy kihagyja. Ideje kedvesnek lennie a világ legbosszantóbb kis fruskájával.

– Tudod, mit, Shaz? Hazafelé veszek neked egy adag sült krumplit, de szót kell fogadnod. Az a feltétele, hogy bebújsz az ágyadba, és ott is maradsz. Nem árulhatod el anyának, hogy elmentem. Megígéred?

Shaz egy sötét hajtinccsel a szájában, a bátyjára kacsintott.

– Talán nem mondom el, ha hozol csirkefalatokat is.

– Áll az alku.

– Igen! – Sharon Jake-hez szaladt, megölelte, majd boldogan kitrappolt az ajtón a hálószobájába.

A konyhában Jake észrevette anyja öreg Fiat Puntójának a slusszkulcsát az asztalon. Az anyja ma délután gyalog ment munkába, zsörtölődve, hogy a parkolást már nem engedheti meg magának.

A kulcsért nyúlt, de a keze megállt a levegőben.

Nem, Jake, nem teheted.

De miért ne tehetné?

Elképzelte, milyen döbbent fejet vágnának a haverjai, ha ezzel a kis kék autóval jelenne meg. Nem számít, hogy egy rakás ócskavas, azért még megy.

Az ajkába harapva hátrasandított. Shaz fent van a szobájában. Mire anya hazaér, már vissza is hozza az autót. Senki nem tudja meg, és nagyon menő lesz kocsit vezetni!

– Senkinek ne nyiss ajtót, Shaz! Majd jövök.

Felkapta a slusszkulcsot. Ma este ő lesz a király. A tény, hogy még csak egyetlenegyszer ült a volán mögött – amikor az anyja beadta a derekát és megengedte, hogy a tópartig ő vezessen –, nem zavarta. Elvégre gyorsan tanul. De remélte, hogy még emlékszik, melyik pedált kell lenyomni.

– Ne felejtsd a csirkefalatkákat! – kiáltott utána Sharon, de a hangja tompán hallatszott az emeletről.

– Nem fogom! – kurjantott vissza, és becsapta az ajtót maga mögött.

Harmadik fejezet

Az utolsó hajdúsító tinccsel alaposan megküzdött, de Hannah Byrne azt akarta, hogy a frizurája extra dúsnak tűnjön. A hosszal nem volt gond, hiszen szőke sörénye a derekáig leért, pontosan a szűk, fekete miniszoknyáját díszítő övig.

Lucy volt a parti házigazdája, amelyet a sikeres záróvizsgák megünneplésére tartottak, és Hannah tisztában volt vele, milyen szerencsés, hogy meghívták. Lucy McAllister partijai legendásak voltak Ragmullinban. Meghívást kapni annyit jelentett, vagy valaki. Ez némi aggodalommal töltötte el Hannát. Inkább érezte magát senkinek, mint valakinek.

Izgatottan, sőt totális stresszben ért Lucyék házához. Lucy nagy öleléssel fogadta, és két puszit nyomott a levegőbe anélkül, hogy az arcához ért volna. Hannah lebegett a boldogságtól. Ezennel hivatalosan is elfogadták ebben az új világban.

Lucy legjobb barátnőjétől, Ivytól csak egy mesterkélt ölelésre futotta.

– Ó, mi ez a parfüm rajtad? – érdeklődött öklendezést mímelve.

– Anyukámé. Egy kis fehér üvegcsében van. Nem tudom, mi a neve. – A kölni olcsó volt, és Hannah érezte, ahogy süllyedni kezd a gyomra, mert emlékeztették rá, milyen pocsék az illata. Lucyra pillantott, aki kedvesen visszamosolygott rá.

– Talán Anaïs… vagy hogy hívják – segítette ki.

– Az az ősrégi cucc? – tekergetett egy fekete hajtincset az ujja körül Ivy.

– Az emeleten vagyunk – vetette hátra Lucy hosszú, gesztenyebarna haját, felfelé intve a fejével. – És ne aggódj, hogy nem partiképes a ruhád. Majd kölcsönadok valamit.

– Semmi gond, hoztam magammal váltócuccot – nézett le Hannah piszkos farmerjára és kissé viseltes pólójára. Még a sportcipője is a „pfuj” kategóriába tartozott.

– Ha a váltócuccod is olyan, mint a kölnid, édesem, akkor jobb, ha mégis adok neked valamit. Gyere, használhatod az egyik vendégszobát, ott át tudsz vedleni.

Mialatt Hannah öltözködött, berontott Lucy és Ivy.

– Nem passzol a fehérneműd! – fintorgott Ivy. – Jesszus, nyuszifül! Lucy, van egy melltartód, ami jó rá?

– Teljesen elment az eszed? Azok a tükörtojás cicik nem érhetnek a Wonderbra melltartómhoz – horkantott Lucy, igyekezve visszafojtani a röhögést.

– Nem probléma. – Hannah kis híján elsírta magát. – Úgysem fog látszani a fehérneműm.

Hogy lehetnek ilyen kegyetlenek?

– Ha te mondod – felelte Lucy, és a kezébe nyomott egy szoknyát és egy topot. – Megtarthatod. Nekem nem kellenek, már úgyis kinőttem őket, de te még belepréselheted magad. A felsőbe tuti beleférsz. – Lucy és Ivy harsány nevetésben tört ki, és kilejtett a szobából.

Hannah szomorúan nézte magát a jókora tükörben, és próbált nem azon agyalni, miért viselkedik vele Lucy ilyen aljasul, miután meghívta a buliba. Vajon mi a célja vele? Amúgy is késő már a barátkozáshoz, hiszen ősszel úgyis mindenki más főiskolára megy. De igyekezett túltenni magát a megaláztatáson; nem fogja hagyni, hogy Lucy és Ivy viselkedése elrontsa a kedvét. Legalábbis még nem.

Levetkőzött, hogy felpróbálja Lucy ruháit, és megesküdött volna rá, hogy vihogást hall a folyosóról. Sietve megpördült, és rögtön kiszúrta, hogy az ajtó résnyire nyitva. Egy szál bugyiban, karjával meztelen felsőtestét takarva bámult a nyitott ajtóra. Felkapta a szoknyáját, a melléhez szorította, és az ajtóhoz osont. Óvatosan kidugta a fejét, és még épp látta, hogy Lucy ajtaja hatalmas döndüléssel becsapódik. A visszafojtott rötyögés, visongó hahotázásba csapott át.

Nem szabad sírnom, győzködte magát. Évekbe telt, mire elkészült a sminkje, így vett egy nagy levegőt, visszanyelte a könnyeit, és felöltözött.

A tükör előtt még egyszer megfordult, hogy megbizonyosodjon róla, nem látszik ki a bugyija a szoknya alól. Lucy szándékosan adott neki egy számmal kisebb ruhákat? Remélte, hogy nem, de volt egy olyan érzése, hogy a két lány direkt szórakozik vele.

Belepréselte apró cicijét a vékony ezüst flitterrel szegélyezett, fekete, nyakba akasztós topba, és arra a lehangoló következtetésre jutott, hogy a felső valóban túl szűk. Lucy kábé tízéves lehetett, amikor ezt hordta! Ám a szoknya igencsak előnyösen hangsúlyozta az erősségét. A lábát, ami az iskola leggyorsabb atlétájává tette.

Kissé kínos volt Lucyéknál átöltözni, de másképp hogyan szabadulhatott volna el otthonról ledér öltözékben, pláne ennyi sminkkel az arcán?

Az anyja a legszívesebben mindig illedelmes kislánynak öltöztette volna. Ne kövesd el azt a hibát, amit én, mondogatta, és Hannah kelletlenül elhúzta a száját, mert kihallotta az anyja mondandója mögött rejtőző keserű gondolatokat. Azaz „ne ess teherbe tizenhét évesen, mint én”. Ezzel csak megerősítette Hannah-ban az érzést, hogy senkinek sem kell.

Hirtelen összeszorult a gyomra, mert eszébe jutottak a ponthatárok. A vizsgák nehezek voltak, de remélte, sikerült elég pontot elérnie, hogy bekerüljön a választott szakra: testnevelés-tudomány. A kellő motiváció megvolt; a szükségesnél egyetlen napnál sem kívánt többet eltölteni az egyszobás lakásban, amelyen az édesanyjával és az öccsével osztozott. Sikerülni fog kitörnie Ragmullinból!

Csapongó gondolataiból kellemetlen érzés térítette magához. A szomszéd szobából újabb vihorászás szűrődött át. A lányok szívószállal szürcsölgették a kólásüvegekbe kevert vodkát. Hannának épp elég tapasztalata volt részegekkel, konkrétan a saját anyjával. Talán ezért is kerülte az alkoholt.

Sietve lerázta magáról az érzést, hogy senkinek sem kell, és hátravetette a sörényét, csodálattal adózva a dús hajkoronának. Lenyűgöző volt. Ott egye meg a fene Lucyt és Ivyt!

Büszkén kihúzta magát, és kilépett a hálóból.

Hannah Byrne kész volt eljátszani a szerepét, bármennyire omladozóban volt is az önbizalma.

A tizenhét éves Lucy McAllister tisztában volt vele, hogy alaposan becsípett, pedig még a legfelső lépcsőfokig sem jutott el. Jó érzés volt, de ma este észnél kell lennie. Ez egy igazi megaparti lesz! A legjobb, amit valaha adott. Mindig az ő bulijairól beszélnek. Előtte, és ami még fontosabb, utána is. És erről a mairól fix, hogy mindenki beszélni fog legalább karácsonyig! Kuncogott, letette a padlóra ezüstösen szikrázó, tűsarkú szandálját, aztán finoman feljebb húzta csillogó fehér ruháját, hogy megmutassa hosszú combját. Tudta, milyen egy igazi belépő.

– Á, Lucy, te magadra akasztottad az összes csillagot az égből, hogy lehozd közénk!

– Cormac O’Flaherty! Azt hittem, az állatkert már zárva van. Téged meg ki engedett be?

Lucynak esze ágában sem volt meghívni a rőt hajú, pattanásos képű Cormacot. A lány a kijárat felé kapta a tekintetét. Noel Glennon, a tesitanára, ott strázsált az ajtóban. Helyes. A férfi belement, hogy éjszakára elvállalja a kidobófiú szerepét, mivel gyakran melózott testőrként különböző éjszakai bárokban. Lucy kérdőn nézett a férfira. A tornatanár megvonta a vállát. Persze, biztos azt hitte, Cormac is csak az egyik barátja. A fiú jóval fiatalabbnak tűnt húszévesnél.

– Nyitva volt az ajtó – mondta Cormac, és ráérősen belekortyolt a kezében szorongatott papírpohárba. A krémfehér szőnyegen jókora folt terjengett. Cormac nem jött zavarba, fekete edzőcipőjének orrával alaposan beletaposta a kilöttyintett italt.

– Mekkora tapló vagy! Mázlid, hogy nem vörösbor, különben négykézláb sikáltatnám fel veled.

Lucy nem volt biztos benne, de mintha úgy hallotta volna, hogy a srác az orra alatt lekurvázta. Túl messzire ment. Most rögtön ki kellene dobnia a francba, de élvezte, ha valakiből viccet csinálhatott.

– Mondja az, aki még sosem volt nővel – vetette oda félvállról, miközben elment a tátott szájú Cormac előtt, nyomában a barátnőivel, mint egy csapat bizarr Vesta-szűz. Lucy szája önelégült mosolyra húzódott. A csapatban nem voltak szüzek. Hacsak nem számolunk Hannah Byrne-nel. De a fancsali Hannah-val senki nem számolt. Ám ma este Hannah volt briliáns tervének fő résztvevője. Felejthetetlen éjszaka lesz!

Miután megtörtént a nagy belépő, és Lucy begyűjtötte a megfelelő mennyiségűnek ítélt „hűhá”-kat a fiúktól és irigy pillantásokat a lányoktól, őszinte csodálattal adózott annak az egyszerű ténynek, hogy micsoda hatalommal bír. Máris legalább huszonöt tinédzser lődörgött a szobában, vidáman iszogatva és nevetgélve. És később még többen jönnek. Minél többen lesznek tanúi a nagy leleplezésnek, annál jobb. Nem számít, hogy meghívottak vagy sem. Csak jól kell csinálnia.

– Nem úgy volt, hogy zene is lesz? – szólalt meg Hannah.

– Richie még csak most állt be – felelte Lucy. A tekintetével Richie-t méregette, a DJ-t, akit Noel Glennon ajánlott. A férfi a szoba távolabbi sarkában ácsorgott a DJ-pult mögött. Lucy odabiccentett neki, és száját erőltetett mosolyra húzta, amikor felharsant egy régi Avicii-szám. A buli elkezdődött.

– Szerintem ez túl hangos – harsogta Hannah.

– Ó, az ég szerelmére! – Lucy elővette leggyilkosabb pillantását, és a lányra meredt. – Még egy panaszszó, Hannah Byrne, és személyesen kísérlek ki az ajtón.

Hannah tekintetében fájdalom csillant, és Lucy felsóhajtott.

– Ez egy buli. Muszáj, hogy hangos legyen. Légy jó kislány, és szerezz magadnak valami italt, lehetőleg jó sok alkohollal. És hozz nekem is egyet. Aztán meg keríts magadnak egy pasit!

Tekintetével követte Hannah-t, amint a lány igyekezett keresztülverekednie magát a tömegen. Amikor pillantása a lány hosszú, kecses lábára esett, mardosó féltékenység öntötte el. Atlétalábak. Ha olyan jó futó, miért nem ronda és vaskos a vádlija? Talán a szűk miniszoknya mégsem volt jó ötlet; csak még karcsúbbnak tűnik tőle. Aztán azzal vigasztalta magát, hogy a mai este úgyis végleg letörli az ártatlanságot arról a szende pofikáról.

– Egyáltalán minek hívtad meg? – kiabálta Ivy a fülébe. A legjobb barátnője, időtlen idők óta.

Lucy vállat vont. Ivyt nem vonta be mindenbe, még ha a barátnője az ellenkezőjét hitte is.

– Gyere ki a kertbe! Ott egy asztal tele piával. Ha szerencsénk van, órákig nem talál ránk.

Hátravetette fénylő gesztenyebarna haját, és a tökéletes Kim Kardashian-járását bevetve keresztülsasszézott a nappalin, ötezer eurós hófehér mosolyt villantva vendégeire. Ez az egész nagyon izgalmas, gondolta vodkától kissé kótyagos fejjel.

Ez lesz élete legemlékezetesebb éjszakája!

Negyedik fejezet

Hannah fortyogott a haragtól. Az érzés erősödött, mígnem tűzgolyóként égette a mellkasát. Nem volt ostoba. Nagyon is tisztában volt vele, hogy lenézték, kiközösítették, és hülyét csináltak belőle. Lucy szavaiból egyértelműen sütött a megvetés, amikor az előbb beszéltek. Hétszentség, hogy utálják.

Legyűrte a fájdalmát, és elindult az asztal felé, ahol egy kifakult fekete pólóban feszítő, unott képű csávó osztogatta az italokat. A srác egy üveg sört nyújtott felé. Túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy legálisan ihasson, pláne hogy piát szolgáljon fel.

Hannah megrázta a fejét.

– Kaphatok egy kólát?

– Mit mondtál? – A fiú közelebb hajolt, és Hannah-t megcsapta a Lynx émelyítő illata. Az olcsó, filléres változat. Silány másolat. Akárcsak a saját parfümje.

A srácra villantott egy mosolyt, és ráébredt, hogy nem ő az egyetlen, aki kilóg a sorból.

– Kólát vagy vizet kérnék – próbálkozott pár decibellel hangosabban.

A pultos elvigyorodott. Egész helyes, gondolta Hannah, a kissé kiálló metszőfogai és a zselétől csöpögő fekete haja ellenére. Alacsony volt, a lány válláig ért.

– Csak alkohol van. Még a ginbe sem tudok tonikot adni. Szerintem Lucy azt akarja, hogy mindenki hullarészegre igya magát.

– Inkább azt, hogy mindenki arról áradozzon, ez volt minden idők legjobb bulija. És ezt nem csak úgy mondom, tényleg így van.

– Akkor pechje van, mert nem hiszem, hogy sok mindenre fognak emlékezni.

Volt valami a srác tekintetében. Valami furcsán igéző, állapította meg Hannah. Ebben a pillanatban egyszerre érezte magát egyedül és mégsem egyedül.

– Hogy hívnak?

– Nem számít. Én csak azért vagyok itt, hogy piát és jókedvet osztogassak – kacsintott a lányra.

– Jókedvet? – hajolt közelebb Hannah, hogy a fülsiketítő zajban hallja a srác válaszát.

– Még túl józan vagy – túrt a farmerzsebébe a fiú, és előhúzott egy kis nejlonzacskót, tele tablettákkal.

– Ó – hőkölt vissza Hannah.

– Gyere vissza később, ha szeretnél egyet. – Visszatette a tasakot a zsebébe, majd a soron következőhöz fordult, és egy cidert nyújtott felé.

Hannah örült, hogy a fiú nem erőltette, mert amilyen morózus hangulatban volt, átfutott a fején, hogy bekapna egyet. Megfordult, és a falnak támaszkodva azon tűnődött, hogy ha most lelépne, vajon észrevennék-e. Csak felkapja a hátizsákját a fenti szobából, és hív egy taxit. Aztán eltűnik az éjszakában, és nagyon reméli, hogy soha többé nem látja viszont Lucy McAllistert. Az a lány egy merő szemfényvesztés. Miért is bízott benne? Most már örült, hogy vége a sulinak, és nemsokára főiskolára mennek. Ha meglesznek a pontok, az Athlone-i Műszaki Egyetemre megy. Naná, hogy Lucy a Trinityt választotta. Csak a krémek krémje jut be a Trinityre, emlékeztetett Lucy fáradhatatlan lelkesedéssel mindenkit.

Mégis mit gondolt, amikor eljött Lucy partijára?

Hiba volt.

Cormac O’Flaherty még mindig a sérelmét dédelgette, mert Lucy az imént megbántotta. Muszáj beszélnie vele. A kertben talált rá a kis galerija társaságában. A lány egy tojás alakú függőágyban ringatózott egy jókora rattanasztal szomszédságában, ami roskadozott az italok súlya alatt. A gigantikus kertet hangulatos kiegészítőkként pislákoló lámpások szegélyezték.

– Cormac, tisztára olyan vagy, mint egy pióca – nyafogta Lucy. – Mondták már neked?

A fiú féloldalas mosolyra húzta a száját.

– Csak te, Lucy.

A barátnői kuncogva hörpölték a sörüket.

– Mondok én neked valamit, Cormac. Ingyenes jótanács. Nem kedvelem a piócákat – sziszegte Lucy a meleg éjszakába. – Nyálkás csúszómászók, a testedre tapadnak, és kiszívják belőled az életet. Szóval megtennéd, kérlek, hogy elhúzol innen a picsába? Csak mert az apám füvét nyírod, még nem jelenti azt, hogy bármi jogod lenne idetolni a képedet. Figyelsz te rám? Semmi keresnivalód itt.

Cormac hitetlenkedve meredt a lányra, és zavartan piszkálni kezdte a céklavörös képén virító, jókora pattanást. Legutóbb, amikor beszéltek, a lány nem így viselkedett vele, akkor most miért játssza így meg magát? Valószínűleg azért, mert most közönsége is van.

Figyelte, ahogy a lány a körülötte csoportosuló rajongóihoz fordul, akiknek rázkódott a válluk a nevetéstől. A keze önkéntelenül ökölbe szorult, összeroppantva jobb sorsra érdemes műanyag poharát. Abban a pillanatban a legszívesebben behúzott volna neki egyet.

Befelé menet a tekintete megakadt Lucy egyik barátnőjén, aki a fal mellett ácsorgott. Ez a lány valahogy más volt, mint a klikk többi tagja. Korábban már látta, amikor Lucy nyomában lejött a lépcsőn, de sosem gondolta volna, hogy Hannah Byrne is a hódolók népes táborát gyarapítja. De mit tudhat ő?

– Te Hannah Byrne vagy, ugye? – Még mindig Lucy szavai zúgtak a fejében, de úgy döntött, segít támasztani a falat.

– Nem hiszem, hogy valaha is beszéltünk volna, Cormac – mondta Hannah –, szóval honnan tudod a nevem?

A fiúnak közelebb kellett hajolnia, hogy túlkiabálja a zenét. Hannah nem húzódott el. Cormacnak tetszett a lány illata. Lágy és fűszeres.

– Egy csomó embert ismerek – mondta. – Te is tudod a nevem. Honnan?

– Lucy a hallban elég hangosan adta mindenki tudtára. De egyébként is tudom, ki vagy. Láttalak.

– És hol láttál?

– Te tartod rendben a kertet a suliban. Meg a városban is láttalak már lógni.

Cormac érezte, hogy az arcát elönti a vér.

– Ja, mindenki csak lógósnak hív, beleértve a kis barátnődet, Lucyt is.

– Nem igazán a barátnőm. És ha gondolod, te is hívhatsz engem lógósnak. Úgyis azt tervezem, hogy nemsokára meglógok.

– Talán „lóghatnánk” együtt is – formált idézőjelet a kezével, és elmosolyodott, mikor a lány ránézett. Istenem, lélegzetelállítóan szép!

– Nem hiszem, hogy jó ötlet – mondta halkan Hannah, és Cormacnak még közelebb kellett hajolnia.

– Csak egy jó okot mondj.

– Mert… hazamegyek. Én egyáltalán nem iszom, itt meg csak alkohol és drog van.

– Drog?

– Ja. Az a srác, aki az italokat adja, az előbb egy zacskó tablettát mutatott.

– Á, ne is törődj Jake Flooddal. Egy tizenöt éves kis pöcsfej. Hívjuk a zsarukat, hogy csapjanak egy razziát? – A könyökével finoman oldalba bökte a lányt, és rávillantotta – reményei szerint – legelbűvölőbb mosolyát. Hannah arcán is finom mosoly játszott, amitől szinte ragyogott. Cormac szíve majd kiugrott a mellkasából.

– Megfordult a fejemben, hogy megeresztem azt a hívást – nevetett –, de attól tartok, abban a pillanatban, ahogy betennék ide a lábukat a rendőrök, én lennék Lucy listáján az első számú gyanúsított. Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy még valamiért utáljon.

– Gondolom ez is van annyira jó érv, mint bármi más. – Cormac az italpult felé biccentett. – Ahogy mondtam, jól ismerem Jake-et.

– És ez jó vagy rossz dolog?

– Nem néztem volna ki belőle, hogy drogot árul.

– Talán csak Lucy vele akarja felpörgetni a bulit.

– Hé, figyu, nem akarsz kipróbálni egyet? – kérdezte, de nyomban meg is bánta, amint megpillantotta a lány rémülettől elkerekedő szemét. Francba.

– Kizárt – szögezte le a lány.

Hannah alig észrevehetően arrébb húzódott, és Cormac úgy érezte, mintha valami hatalmas tárgy fészkelte volna be magát közéjük.

– Sajnálom, Hannah. Nem akartalak megbántani. – Közelebb akart húzódni, de úgy döntött, inkább témát vált. – Hé, azt a srácot is ismerem, ott, hátul.

– A magas, szőke, stréber fazont?

– Ja. Sean Parker. Az anyja zsaru.

– Zsaru? Úgy érted, igazi rendőr?

– Nyomozó. Nem hiszem, hogy Sean sűrűn járna bulikba.

– Honnan ismered?

– Online szoktunk játszani.

– Mit?

– Régebben FIFA-t, de mostanában az F1 az új őrület. Profi a srác. Akár bajnok is lehetne. Élőben játszik. A YouTube-on fel is lehet iratkozni rá. Figyelj, miért nem lépünk le, és iszunk egy kávét valahol? A Bean Café péntekenként késő estig nyitva van.

Látta, hogy a lány a telefonjával babrál. Az időt nézi? Vagy csak kiutat keres?

– Pár perce még azon morfondíroztam, hogy fogok egy taxit és hazamegyek, de most már nem vagyok biztos benne, hogy annyira jó ötlet.

– Más szóval, nem akarod megadni Lucy McAllisternek az elégtételt, hogy ő győzött?

Hannah elmosolyodott.

– Valahogy úgy.

– Lóghatok még veled kicsit, ha gondolod.

– Azt hiszem, ezzel nem ártunk senkinek.

A fiú közelebb húzódott, arcán széles mosoly terült szét.

Talán mégiscsak jó ötlet volt potyavendégként eljönni.

Ötödik fejezet

Sean Parker nem volt nagy bulizós, de pár srác az évfolyamából azzal az eltökélt szándékkal jött ide, hogy hullarészegre igya magát, és becsajozzon. Seant egyik sem izgatta túlságosan, de már áprilisban betöltötte a tizenhetet, és még csak meg sem ünnepelte. Mikor otthon megemlítette Lucy partiját, tudta, az anyja azt reméli, hogy nem megy el. Az sem lepte volna meg túlságosan, ha az anyja leparkol Lucyék házával szemközt, és addig ücsörög a kocsiban, míg Sean haza nem indul, vagy akár hajnali egykor bekopog, hogy most pedig hazaviszi a fiát.

Keresztülvágott a tömegen a bár felé, és ekkor észrevette Cormacot, aki egy lánnyal beszélgetett.

– Szia, Sean – köszönt rá Cormac. – Nem hittem volna, hogy itt látlak.

– Inkább lennék a szobámban, és nyomatnám az F1-t.

– Nekem mondod…

Ez hiba volt, gondolta Sean, látva, hogy a csinos szőke lány egy lépést hátrált Cormac mellől.

– Szia, Sean vagyok – mutatkozott be, igyekezve menteni a helyzetet.

– Hannah. – A lány tekintete továbbra is a kiutat kereste.

– Örülök, hogy megismertelek.

Hannah Seanra pillantott, és égnek emelte a szemét. Sean érezte, hogy nyakig pirul. Legalább olyan gáz, mint Cormac. Hű, de kínos.

– Akkor hagylak is titeket kockulni egy kicsit – mondta Hannah. – Körülnézek, ki jött még el.

Miközben Hannah utat tört magának a táncoló tömegben, Sean képtelen volt levenni a szemét a lány hosszú combjáról. Egy igazi bombázó.

– Kösz, haver – mondta letörten Cormac.

– Mit?

– Hogy elszúrtad az estémet. Nem hittem, hogy itt leszel.

– Igyekszem az anyám idegeire menni.

– Még mindig az agyadra megy?

– Valami olyasmi.

– Iszol valamit?

– Kösz, megvagyok. – Sean a szájához emelte az üveget, meghúzta, de majdnem visszaköpte az egészet, mert az alkohol perzselte a torkát. – Rohadt meleg van itt, nem?

– Mi?

Közelebb hajolt Cormachoz, hogy elismételje, amikor észrevette, hogy a srác az italos pultnál őket méregeti.

– Ki az a kölyök?

– Jake. Hannah szerint drogdíler.

Sean hátrált egy lépést, és egyenesen beletolatott valakibe. Érezte, hogy a pólóját meleg folyadék áztatja át.

– Drog? Ez gáz. Megyek is, még mielőtt valaki kihívja a zsarukat. Anyám fasírtot csinál belőlem, ha megtudja, hogy kábszer is volt a partin.

– Gondolkodj reálisan, Sean. Tudnia kell, hogy a házibulik kész drogtanyák.

Sean elvigyorodott.

– Kétlem, hogy Lucy McAllisterről feltételezné, hogy narkós bulit rendez.

– Lucy pontosan az a fajta lány. A szülei Spanyolországban vannak, szóval tudod, hogy van, ha nincs otthon a macska… – harapta el a mondat végét.

– Ezt meg honnan veszed? – Seanon hirtelen pánik lett úrrá. Fix, hogy nem éri meg a reggelt, ha az anyja megtudja, hogy Lucy szülei itthon sem voltak. Egy hónap szobafogság garantált, vagy akár egész nyáron bent kuksolhat.

Cormac finoman megütögette az orrát, jelezve, hogy ő mindent kiszagol. Sean belekortyolt a langymeleg ciderbe, majd körülnézett, felmérve a gyönyörű lakásban véghez vitt pusztítást.

– Lesz mit feltakarítani reggel – jegyezte meg. Ezt meg miért, mondta? Tényleg jobb, ha indul.

Cormac felröhögött.

– El tudod képzelni Lucyt, amint lapáttal és seprűvel felszerelkezve kecsesen körbelejt? Na arra a látványra befizetnék. Nem az a típus, aki egy fuldokló után veti magát, mert még letörne a körme, nemhogy felmosórongyot ragadna.

– Mondasz valamit.

– Ez így dögunalom. Tartsd a helyem. Meg akarom nézni, mit árul Jake.

– Sean figyelte, ahogy Cormac a sötét hajú sráccal alkudozik. Félrekapta a tekintetét, amikor az üzlet megköttetett. Talán körül kéne néznie odakint, hátha az anyja tényleg ott várakozik, és hazadobja. A védett kis kuckója és a gamercuccai most sokkal vonzóbbnak tűntek a pólójára ömlött langymeleg piánál, miközben azt nézi, hogyan tépnek be a haverjai.

Mielőtt egy lépést is tehetett volna, Cormac bukkant fel újra, cinkos vigyorral a képén.

– Remélem, jó a cucc, mert ez a parti elég szar.

Sean sóhajtott. Hogyan tudna minél hamarabb lelépni?

Később, mikor már kis híján az ajtónál volt, észrevette, hogy Hannah közeledik felé. Lehet, hogy nagyon dögös, de muszáj elhúznia innen. A francba, tényleg eszméletlenül dögös!

Lottie nagyot ásított, és egy percre lehunyta a szemét. Mindjárt éjfél. Remélte, hogy Sean nem marad sokáig. A dobhártyaszaggató zene még felhúzott ablakok mellett is elviselhetetlen volt. Mázli, hogy McAllisteréknek nincsenek közvetlen szomszédjaik, máskülönben ömlenének az őrsre a panaszok.

Ismét lehunyta a szemét.

Kopogtattak az ablakon, Lottie ijedten felnézett.

– Mi a fene? – De rögvest megnyugodott, mert a fia vigyorgó arca nézett vissza rá.

Sean megkerülte az autót, és becsusszant az anyósülésre.

– Tudtam, hogy itt leszel. Köszi, anya.

– Nem vagy mérges?

– Most az egyszer örülök. Később már lehetetlen taxit keríteni.

Lottie ráadta a gyújtást, felkapcsolta a lámpákat, és kifarolt az útra.

– Unalmas volt?

– Nem az én stílusom.

Lottie elkanyarodott a dübörgő háztól.

– A zene kissé dobhártyaszaggató. Jó nagy tömeg lehet. Gondolom, Mrs. McAllister nem lesz túl boldog, hogy amortizálták a házát. El tudom képzelni, hogy egész este törlőronggyal a kezében igyekszik menteni a menthetőt.

– Nincs otthon. Ó! – Sean a szája elé kapta a kezét.

– Micsoda? Nincsenek otthon a szülők?

– Nem mondtam semmit. Fáradt vagyok. Mehetnénk gyorsabban?

– El sem engedtelek volna, ha tudom, hogy nincsenek felnőttek!

– Elég nagy buli volt. De csak zene meg pia. Megünnepeltük, hogy vége a vizsgáknak, aztán úgyis mindenki főiskolára megy. Oké, nekem hátravan még egy év, de azért hébe-hóba rám fér egy kis szórakozás. Esetleg néha te is kipróbálhatnád.

Sean szavai szíven találták. Lottie az ajkába harapott, igyekezett visszanyelni a kikívánkozó riposztot. Seannak igaza van. Az anyja unalmas alak, arra sem emlékszik, mikor érezte utoljára jól magát. De most, a negyvenes évei vége felé, ez normális, legalábbis így gondolta.

– Nagyon remélem, hogy tudnak vigyázni magukra – mondta –, és senki nem sérül meg.

– Miért sérülne meg bárki is?

– Elégszer láttam már milyen következményei lehetnek az ilyen durva buliknak. Hidd el, Sean, a dolgok nagyon gyorsan csúnyán elfajulhatnak. Drog is volt?

Sean nem válaszolt.