Table of Contents

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Rosszfiúból lakótárs

Lakótársak sorozat I.

Vida Laura

Copyright © Vida Laura 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6559-66-1

A borítót készítette Vida Laura

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

Ajánló

A szerző bemutatkozása

1. fejezet

Már megint reggel 7 óra. Szól hangosan az ébresztő ezt jelezve. Legalább holnap már a szüleim hazajönnek, és nem kell egyedül lennem egész nap.
Gyorsan elmentem fogat mosni a fürdőbe. Külön mosdó tartozik a szobámhoz. Ezzel próbáltak a szüleim lefizetni, ha már szinte mindig üzleti úton vannak. Nagy ház, nagy szobákkal és benne külön fürdőhelyiségekkel. Bár nem tudják, hogy felőlem egyszobás lakásban is élhetnénk, ha cserében gyakrabban láthatnám őket, vagy beszélhetnék velük. Élvezem, hogy a magam ura vagyok, bármit megtehetek szülői szigor nélkül, de néha irigylem a barátaimat, akiknek a családja jelen van az életükben.

Megszoktam, hogy egyedül élem mindennapjaimat. Meg kellett tanulnom saját magamról gondoskodni. Bár ez annyit takar, hogy eljutok az iskolába és haza. Pénzügyileg mindent a szüleim állnak. Főzni és takarítani se kell, arra is külön embert vettek fel. Amiért nagyon hálás voltam, mert így nem magányosan kellett töltenem a napjaimat tanítás után.

- Csak nem Lia Hammingway késett? - szólt valaki a hátam mögül, amikor gyors léptekkel végre az iskola épületéhez értem. Igaza volt. Tényleg nem időben érkeztem. De én már annak örültem, hogy második órára beérek.

Hátrafordultam és Dean Lockwooddal találtam szemben magam. Dean Lockwoodot valami érthetetlen módon mindenki imádta. A tökéletes mosolyát, a karizmatikus megjelenését, a kéklő szemeit és a rosszfiús imázsát. Pusztán határozott jelenlétével elérte, hogy csak rá figyeljenek. Ezért csodáltam, de mellette idegesített a nagyképűsége. Tudta, hogy a legtöbben utána fordulnak és ezt aljasan ki is használta.

- Te mondod? Te? Aki mindig késik. - válaszoltam.

- Igen. Csak nekem jól áll. Te meg olyan elveszettnek tűnsz. Meg fáradtnak, mintha futottál volna.

- Talán mert futottam?

És itt volt elegem belőle. Mondtam már, hogy idegesítő? Mert nagyon az.

Hátat fordítottam neki és mentem be az iskolába, mert így is már késésben voltam.
Mire megérkeztem már ott állt a tanár és éppen beleélve magát magyarázott valamiről. Csak mondta, hogy üljek le, és folytatta tovább.

A következő órám osztályfőnöki volt és ott legalább együtt voltunk a legjobb barátaimmal. Általában majdnem minden órát külön töltöttünk. Leültem Kate mellé. Éppen mesélt valamit Miának, amikor odaértem.

Kate a legjobb barátnőm volt, mióta gimibe kerültem. Pár nappal később kezdtem, és annyira elveszettnek éreztem magam, ahogy Kate Bloom is. Mindketten lemaradtunk a későket körbevezető csoporttól, és elvesztünk a termek közt. Együtt végül valahogy sikerült rájuk találnunk, és onnan kezdődött az azóta is elválaszthatatlan kapcsolatunk. Mia csak egy évre rá érkezett az osztályunkba. Pont beteget jelentett Kate, ezért a mellettem lévő hely üres volt. Mellém ültette Miát Mr. Hale, az osztályfőnökünk. Féltem, hogy Kate majd mit szól, hogy elfoglalták a helyét, de végül valahogy mindhárman nagyon jó barátok lettünk.

- Oh, szia, Lia. - köszönt Kate. - Hallottad, hogy megyünk valami kirándulásra a 12.-sekkel? Elvileg most fogja majd mondani a részleteket Mr. Hale. – avatott be lelkesen a fejleményekbe.

- Ja, igen, mondta Jason. - válaszoltam.

- Na, megint jóban vagytok Jason McKibbennel? - nézett rám mindentudó tekintettel Mia.

Tudtam, hogy arra gondol, hogy valami kialakulhat köztünk Jason-nel. De nem. Mert Kate-nek tetszett és nem akartam így összejönni vele. Persze Kate nem vallotta be, hogy tetszik neki Jason de attól még tudtuk. Amikor bejött a terembe, Kate mindig furcsán mosolygott és ráfigyelt egész végig, amikor beszélt. Amikor leült mellé az ebédlőbe, elpirult. Valamiért ezt nem akarta nekünk elmondani. Inkább titokban tartotta.

- Nem. Csak tegnap hazavitt suli után. Akkor mondta.

- Hello osztály. - jött be Mr. Hale a terembe. - Szóval van egy fontos bejelenteni valóm. Nemsokára lesz egy kirándulás, amire nem csak az osztály megy, hanem a 12.-sek is. Később megtudjuk, hogy melyik osztállyal megyünk a végzősök közül. Szeretném, ha nem lenne veletek probléma. Ez egy próba lesz, az igazgató találta ki, hogy kicsit jobban összeszokjanak az évfolyamok. – hadarta el a részleteket, mint egy betanult szöveget. Szinte levegőt sem vett közben.

- És ez kötelező? - kérdezte Adam, az egyik osztálytársunk.

- Nem mondom, hogy az. De azért örülnék, ha mindenki eljönne – hagyta ennyiben Mr. Hale, majd elkezdte az órát.

..........

Hazaérve az első dolog, amit észrevettem, az a feljárónkon álló autó volt. A szüleim kocsija, ami azt jelentette, hogy hamarabb megérkeztek.

- Hello – léptem be örömmel a házba.

- Szia, Lia - köszönt vissza anya. - Hazajöttünk egy nappal korábban, mert véget ért a meeting és sajnos hamarabb kell visszamennünk. Úgyhogy kihasználtuk és eljöttünk előbb. – közölte minél hamarabb a tényeket, hátha könnyebben feldolgozom a jó hír kíséretében.

- És mit jelent az a hamarabb? - kérdeztem félve, miközben odamentem megölelni.

- Hát... azt, hogy egy hét múlva indulunk.

- Egy hét? – csodálkoztam. Nem számítottam ilyen rövid időre. - De miért ilyen hamar?

- Ezt majd megbeszéljük vacsoránál és jönnek vendégek, akkor majd el kell mondanunk valamit, de szeretném, ha nem akadnál ki – ködösített anya. Nyugodt hangon beszélt, de inkább csak stresszes lettem attól, amit mondott.

- Kik jönnek?

- Lockwood-ék.

Lockwood-ék? Komolyan? Olyan sok ember közül pont Deannek kell együtt vacsoráznia velünk. Mi lehet, amit nem mondhat most el anya, csak este, és mi köze lehet ehhez Lockwood-éknak?

Nem firtattam tovább, mert sejtettem, hogy úgyse fogok többet megtudni. Inkább felmentem a szobámba és átöltöztem. Úgy döntöttem, elmegyek futni. Az mindig megnyugtatott, és segített kitisztítani a fejemet. Olyankor nem stresszeltem, nem gondolkodtam, csak élveztem a friss levegőt, az arcomba fújó a szelet és a szabadságot. A házunk mögött volt egy erdő, ami pont alkalmasnak ígérkezett erre a célra.

.......

- Oh, hello. – köszöntem, amikor visszaértem izzadtan és kifáradtan. Meglepett a plusz három ember jelenléte. Ott ültek az asztalnál öten. Anya, apa, Dean, az anyja, Emily és az apja, Charles.
- Hát te hol voltál? - kérdezte apa. Nem tűnt idegesnek, inkább csak érdeklődőnek.

Mindannyian engem figyeltek, és hirtelen meg se tudtam szólalni. Deannel összeakadt egy pillanatra a tekintetem, de gyorsan elkaptam, mielőtt szélesebbre vált volna a vigyora.

- Futottam. Nem tudtam, hogy ennyire elment az idő. Felmegyek a szobámba és átöltözöm, utána lejövök, jó?

- Oké, csak siess - mondta anya.

Felmentem, lezuhanyoztam és gyorsan felkaptam magamra egy farmert és egy ujjatlant. Eléggé kínos volt ott állni az egész Lockwood család előtt sportmelltartóban és cicagatyában. Mégse ez zavart a legjobban. Izgultam, hogy mi lehet az a valami, amihez Deannek is köze van. Leérve elfoglaltam az egyetlen szabad helyet az asztalnál Dean mellett. Na, persze. Megpróbáltam végig ignorálni, de éreztem, hogy figyel.

- Szóval Lia - kezdte apa komolyan miközben anya krumplit szedett a tányéromra. - Most, hogy már te is itt vagy, el tudjuk mondani, hogy Charles-ék is elmennek üzleti útra. És nem csak egy hétre vagy egy hónapra, hanem fél évre.

- Fél évre? Komolyan? És ezt nekem nem tudtátok volna elmondani? - kérdezte Dean meglepetten.

Végre elvette a tekintetét rólam. Idegesnek tűnt, ami meg engem lepett meg. Nem gondoltam, hogy zavarja, ha nem látja a szüleit fél évig.

- Hát most mondjuk, Dean - válaszolt neki az anyja nyugodt hangon. - Ha nem szólnál közbe.

Dean vett egy nagy levegőt, de nem firtatta tovább. Látszott, hogy még valamit hozzátenne, de inkább nem kezdett bele a veszekedésbe.

- Szóval - folytatta apa magára vonva a figyelmet. - Mivel ők holnap indulnak, és egy hét múlva mi is elmegyünk. Most nem csak egy hétig leszünk ott, hanem négy hónapig, ezért arra gondoltunk, hogy addig Dean, te ide költöznél, és nem lennétek mindketten egyedül.

Ahhoz képest, hogy mennyire abszurd volt az ötletük, nagyon egyszerűen közölte. Mintha csak azt mondaná, hogy kell venni tejet a boltban. Képtelenségnek tűnt, hogy hagyják, hogy a 17 éves lányuk mellé beköltözzön egy 18 éves fiú, sőt még magukra is hagyják őket. Nem gondoltam, hogy komolyan mondják. Már régóta ismerték egymást a szüleink, de nem hittem, hogy ennyire meg is bíznak bennük, főleg Deanben.

- Elmentek négy hónapra? Úgy, hogy ma jöttetek haza két hét után, és csak egy hétig lesztek itthon? - kérdeztem kiakadva.

Nem is azt tettem szóvá, hogy Dean ideköltözik. Jobban aggasztott, hogy megint elutaznak. Sőt az még jobban, hogy most hosszabb időre, mint eddig bármikor.

- Sajnálom Lia, de muszáj. Nem maradhatunk itthon, mert akkor kirúgnak – ivott bele a vacsora mellé szánt borába apa.

- Reggel el tud vinni a suliba Dean és haza is hozna, ha szeretnéd. – tette hozzá Charles.

- Most azt mondjátok, költözzem ide? Holnap? - kérdezte Dean. - És lakjam itt fél évig. Úgy, hogy erről most hallok először. Legalább szóltatok volna egy héttel előbb. Nem egy nappal.

- Mi is ma beszéltük meg, hogy így legyen. - szólalt meg anya először ma este.

- Na, jó, én felmentem a szobámba – jelentettem ki. Fel is keltem, és nem foglalkoztam azzal, hogy nem erre neveltek, és mennyire udvariatlan vagyok Lockwoodékkal szemben.

- Meg nem is ettél semmit - szólt utánam anya.

- Elment az étvágyam.

- Várj - kiabált apa is utánam. – Szeretném, ha körbevezetnéd Dean-t a házban. Mert holnap már ideköltözik. És mutasd meg neki légyszíves a szobáját is. A vendégszobát.

- Persze. Azonnal. - mondtam gúnyosan.

Némán elindultam és vártam, hogy Dean kövessen. Jött is. Biztos szívesen hagyta a szüleinket az asztalnál. Most az egyszer úgy éreztem, hogy ugyanarra gondolunk. Nem tettem semmi megjegyzést, miközben végigvezettem a földszinten, aztán felértünk az emeletre. Dean már nem bírta a csendet.

- Én sem örülök neki, mint ahogy te sem, hogy ma szóltak. De azért annak igen, hogy nem leszek egyedül fél évig. És annak talán jobban, hogy 4 hónapig veled lakhatok kettesben - mosolygott rám úgy, ahogy általában mindig szokott, ha be akár cserkészni egy lányt.

Ebben a pillanatban el is vesztettem felé érzett eddigi empátiámat. Részben igaza volt. De ha választhatnék, akkor nem vele laknék egy helyen. Hanem, lényegében bárki mással.

- Itt a szobád - nyitottam be a vendégszobába figyelmen kívül hagyva az előbbi megszólalását.

- Nem válaszolsz semmit. Ez a taktikád?

- Nézd. Ameddig cipelsz suliba, haza is hozol, és nem kell rohannom reggel, addig nem mondok semmit. Csak élvezem az egyetlen jó dolgot abban, hogy itt laksz.

- Az egyetlen jó dolgot mi? Két nap múlva már nem ezt fogod mondani.

- Két nap? Tényleg? Nálam fél év is kevés lenne.

- Hát akkor fogadjunk? - hajolt közel hozzám Dean.

- Nem szeretem a fogadásokat. - tértem ki előle. Mentem a szobám felé, de azért még hátraszóltam. – Remélem, már letalálsz. Holnaptól már úgyis itt laksz.

De persze ő nem lement, hanem jött utánam. Követett egészen a hálóig.

- Jó, mit akarsz? – fordultam meg.

- Még nem vezettél teljesen körbe. Látni akartam a szobádat is - mondta Dean.

- Hát most láttad, szóval mehetsz - löktem meg kifelé, bár még csak meg se ingott tőle.

- Mi van lent? Amikor jöttünk fel a lépcsőn ott lefelé is volt út.

- Konditerem. Gyere, megmutatom - kezdtem el húzni kifelé. Már csak az hiányzott, hogy az elöl hagyott melltartóimat meglássa a széken.

2. fejezet

Elindultam lefelé, Deannel a nyomomban. Amikor leértünk a földszintre a nappaliból nevetés hallatszódott ki. Legalább ők jól érzik magukat. Nekem meg Deant kell kísérgetnem mindenhova.

Lent egy hatalmas üres terem lett berendezve kondinak. Volt pár bokszzsák, körbe különböző gépek, amikkel mindenféle izmot meg lehetett mozgatni, tükör a terem másik oldalán, középen meg rudak és tárcsák a súlyzókhoz. Pár éve még én találtam ki a konditerem ötletét. Azt hittem, hogy minden nap itt leszek a szabadidőmben. Végül nem így lett. Eleinte még sokszor lejöttem. Viszont pár hónapja már nem is jártam erre. Inkább futni járok.

- Itt szoktál edzeni? - kérdezte Dean. – Holnaptól együtt is edzhetnénk.

- De csak edzhetnénk – emeltem ki a feltételes mód jelét. - Na, én felmentem.

- Várj, Lia - most először szólított a rendes nevemen. - Ha szeretnéd, hogy ne költözzem ide, akkor megoldhatjuk, hogy azt mondjuk, itt lakom, de valójában mégsem.

Láttam rajta, hogy ezt tényleg komolyan gondolja. Először nézett úgy rám, hogy nem egy beszóláson törte a fejét. Elgondolkodtam az ötletén, de úgy éreztem, hogy megbántanám vele, ha nemet mondanék.

- Nem. Nyugodtan gyere ide. Legalább egyikünk sem lesz egyedül.

Talán tényleg jobb lesz így.

- Oké. Örülök neki. - mosolygott. Már megint az a mosoly. – Na, most már mehetünk.

..........

- Lia. Kelj fel! – ébresztett anya másnap reggel.

Nagyon szeretem, ha reggel az ő hangját hallom és nem az ébresztőmre kell kelnem. Sajnos ez megint csak rövid időre lesz így. Aztán megint itt leszek, egyedül. Vagyis Deannel. Kicsit félek, hogy mi lesz, amikor ideköltözik. Bizonyára bulikat akar majd tartani, vagy ha azokat nem is, akkor hívja a haverjait. Amivel normál keretek között nincs bajom.

- Jó reggelt! - köszöntem, amikor leértem.

- Jó reggelt! Csináltam neked szendvicset. – tolt elém egy zacskót apa. - Ja, és siess, mert Dean mindjárt itt van.

- Dean? Miért jön ide Dean? – húztam fel kérdőn a szemöldököm.

- Elvisz a suliba. Mondta tegnap. – nyújtott felém egy bögre kávét. Elvihető termoszba töltötte, hogy útközben meg tudjam inni. Amikor itthon tartózkodtak teljes mértékben kiszolgáltak. Mintha az elmaradt időt akarnák ezzel bepótolni.

- De még nem is lakik itt.

- Inkább menj gyorsan öltözni, mert mindjárt itt lesz. - szólt közbe anya.

Gyorsan felmentem anyám szavaira. Éppen sminkeltem, amikor meghallottam, hogy valaki dudál. Kinéztem az ablakon és Dean piros autója állt ott. Az egyetlen ember, akiből kinézem, hogy ilyen korán a ház előtt dudál. Nagyot sóhajtva végeztem el az utolsó simításokat, majd elköszöntem a szüleimtől, és jókívánságok kíséretében kifele vettem az irányt.

- Azt hittem már nem is jössz - szólalt meg Dean, amikor beültem mellé.

- Neked is szia - sosem szokott köszönni vagy mi van? - Amúgy meg mintha zavarna, hogy késel egy kicsit.

- Az nem zavar. Csak az, hogy várakoznom kellett. – tolatott le a feljáróról, majd egyesbe rakta a váltót.

- Hát nem volt muszáj értem jönnöd. Amúgy is csak most reggel tudtam meg, hogy jössz értem.

- Mert tegnap olyan gyorsan elrohantál. Meg se vártad, hogy elköszönjünk.

- Tanulnom kellett - kamuztam.

Csak egyedül akartam már lenni a gondolataimmal, és mindenekelőtt összepakolni a szobámban, hátha Dean megint hívatlanul beténfereg. Meg amúgy is már elköszöntek egyszer. Tehetek én róla, hogy nekik százszor kell köszöngetniük.

- Aha, persze. És én ezt miért nem hiszem el? - persze, hogy nem hitt nekem. Nem nagyon tudok jó hazugságokat kitalálni.

- Hát pedig így van. És ma írunk is matekból, szóval arra kellett tanulnom.

Már meg is érkeztünk. Észre se vettem, úgy elbeszélgettük az időt. Dean odahajolt hozzám már megint nagyon közel. Csak pár centi volt az orrunk között.

- Akkor remélem ötös lesz a dogád. - miközben beszélt, hátra nyúlt az ülés mögé és elvette a táskáját, de közben egész végig a szemembe nézett. Éreztem, ahogy kifújta a levegőt. Valamiért gyorsabb tempóban kezdett el verni a szívem. Gyorsan kiszálltam az autóból, de Dean utánam szólt.

- Suli után hazaviszlek. Ja, és jön pár haverom, akik segítenek átköltözni hozzátok, ha nem zavar?

- Nem. Jöjjenek csak. - válaszoltam. Örültem, hogy így majd nem engem akar befogni., hogy segítsek neki – A szüleid már elmentek?

- Igen. - mintha szomorúságot láttam volna a szemében. De csak egy pillanatra, ameddig nem szólalt meg mellőlem valaki.

- Csá. Na, mi az Dean, már suliba is együtt jöttök? – kérdezte Jake. Azt hiszem így hívják.

- Igen. És mostantól mindig én fogom hozni, szóval szokj hozzá, Jake. - válaszolt neki Dean egy sunyi mosoly kíséretében.

Akkor jól tudtam, hogy Jake a neve. Gyakran szoktam látni őt a folyosón. Barna haj, barna szem. Mondanám, hogy átlagos a kinézete, de valahogy ez Dean egy barátjára sem jellemző. Mindegyikükben van valami, amitől ha meglátod őket a folyosón, félreállsz. Lehet ez csak a lacrosse-szal járó tekintély vagy a határozott megjelenésük sugallja.

- Na, jó, én mentem… – kezdtem a mondatot, és folytattam volna, de Dean közbevágott:

- Fél háromkor végzek a lacrosse-szal.

- Fél három? Akkor inkább megyek haza gyalog. Mert nem fogok egy órán át várni rád.

- De délután esni fog. – akadékoskodott. Az égre felnézve nem láttam rá sok esélyt.

- Hát akkor majd beszélek valakivel, hogy vigyen haza.

- És kivel?

- Nem tudom. Talán Jasonnel. – vontam vállat. Már cipelt párszor, amikor a parkolóban meglátott lézengeni. Ha megkérem rá, biztos újból megtenné, hiszen arra lakik.

- McKibbennel? Pont vele akarsz hazamenni? - csodálkozott.

- Miért? Mi van Jasonnel?

- Hát tudod Jason híres arról, hogy úgy kezdi a lányok megszerzését, hogy a kocsijában haza cipeli őket - szólt közbe Jake elmagyarázva a pletykákat, amiket már én is hallottam párszor. - Persze sokszor eltéved, és nem a lányok házába viszi őket, hanem inkább a sajátjába.

- Pedig már elvitt párszor. És mégis otthon lyukadtunk ki. Elsőre. Mindegy.

Eddig bírtam. Inkább elsétáltam. Nincs kedvem pont őket hallgatni, hogy milyen csajozós Jason. Valahogy álszentnek hangzik tőlük. Ha nem lennének ugyanolyanok, még el is gondolkodnék azon, amit mondanak.

Beértem és Kate mindent tudó módján köszöntött a megszokott szia helyett.

- Jól hallottam, hogy Dean hozott ma suliba? – kérdezte és mellé egy széles vigyor is társult.

- Igen, de honnan tudod? – ültem le mellé a táskámat meg az asztalra raktam.

- Mia mondta nekem, Miának meg Jenna, Jenna meg Lucy-tól hallotta, és Lucy meg..

- Jó, oké értem. - vágtam közbe. - Azért hozott, mert mától már nálunk fog lakni. A szülei elmennek fél évre és ugye az enyémek is. Ezért az a csodás ötlet pattant ki a fejükből, hogy ketten biztosan jobban meglennénk, mint külön-külön egymagunkban.

Nagyon gyorsan terjedhet a hír, mivel kb. 5 perce értem be a suliba és Kate már hallotta egy csomó mindenkitől. Attól féltem, hogy majd elkezdenek pletykákat terjeszteni, és az igazság majd valahol elvész közben.

- Ketten fogtok együtt lakni? Csak ketten?

- Aha – vontam vállat, mintha ez annyira természetes lenne, közben még magamban sem sikerült helyre raknom a dolgokat. – Meg valószínűleg a takarító és a szakács is néha benéz.

- Ugye mehetek majd hozzátok? - pörgött fel hirtelen Kate.

- Amúgy is ott vagy nálunk egy csomószor. - mosolyogtam.

- Az igaz - értett egyet Kate. - És Dean haza is visz?

- Aha, vinne. Csak edzése van, és egy órát kellene várnom rá.

- Miért nem mész be az edzésére? – pakolta elő az órára szükséges könyveket és füzeteket.

- Mondta, hogy menjek. De nagyon nincs kedvem ott ülni és nézni, ahogy futkosnak egy ütővel a kezükben.

- Én szívesen elmegyek veled, ha szeretnéd. Úgyis már két hete szakítottam Charles-szal. Szóval kéne már egy új pasit keresnem.

- Oké, akkor menjünk el. Legalább akkor megírom a beadandókat.

Láttam Kate mennyire bezsongott. Nem keserítettem volna el egy nemmel.

...........

Az órák után elmentünk és leültünk Kate-tel a lelátóra. Nem találkoztam a szünetekben Deannel, ezért nem mondtam neki, hogy eljövök az edzésére. Nem is tudtam, hogy kezeljem. Hiszen eddig csak szimplán elsétáltunk egymás mellett szó nélkül, de most már gyakorlatilag lakótársak vagyunk.

Bejöttek a pályára, de nem is figyeltem rájuk, inkább elkezdtem csinálni az egyik beadandót. Esszét kellett írnom a forradalom és szabadságharcról.

Túlságosan hamar végeztem vele. Szóval elkezdtem nézni az edzésüket, mert egy másik megírásába értelmetlen lett volna belekezdeni.

- Láttad, hogy Dean folyamatosan kinézeget rád? - kérdezte tőlem Kate.

- Nem tűnt fel. A többieket néztem. – Hazugság. Valójában igenis észrevettem, csak nem foglalkoztam vele.

- Láttad a hetest? Nate-nek hívják, nem? – váltott hamar témát Kate.

- Azt hiszem. Nate Hastings?

- Aha. Szerintem megtaláltam a következő pasimat. – figyelte az említettet. Barna göndör haj és barna szem. Kidolgozott, izmos, szálkás test, amit a ruha most teljesen takart. Meglepően magas és karizmatikus megjelenés. Tipikusan Kate eseteihez tartozott.

- Nate-tel akarsz összejönni? Nem ő szokott mindig bulikat tartani? – kérdeztem. Ennyit tudtam róla azon kívül, hogy több lánnyal kavar, mint Dean.

- De. Minden meccs után. Valamikor elmehetnénk rá.

- Ja, elmehetnénk – feleltem tettetett érdeklődéssel. Jól hangzott maga a buli, de Nate nem a legkulturáltabbakat tartotta. Igyekezett, de megvolt a maga hírneve. Amit személy szerint nem ítéltem el, de sosem mentem egyre sem, hiába hívtak.

Amikor vége lett az edzésnek, Dean odajött hozzánk a lelátóra.

- Gyorsan átöltözöm, aztán mehetünk. – kacsintott, aztán kiment a pályáról. Még válaszolni se volt időm. Vagy megkérdezni, hogy hol várjam meg.

Elindultunk Kate-tel, mert őt Steven, az öccse vitte haza. Felajánlotta Steven, hogy engem is elfuvaroz, de Kate egy sunyi mosolyt villantott felém és lebeszélte őt. Felcsapott kerítőnek. Ezért hát ott maradtam egyedül. Az öltözők előtt vártam, mert jobb ötletem nem volt. Itt biztos észrevesz. Nagyon hosszú ideje bent volt már. Azt mondják, hogy a lányok öltöznek lassan, pedig én ennél ezerszer gyorsabb vagyok. Végre kijött valaki, azt hittem, hogy Dean az. De nem. Wade volt. Az egyik csapattag.

- Oh, szia! - szólt hozzám. - Lia ugye?

- Attól függ, ki kérdezi. – Nem tudtam hova tenni őt. Ismertem, de a nevén kívül mást nem tudtam. Általában csendes volt, ezért meglepett a közvetlensége.

- Wade vagyok. - jött egyre közelebb hozzám, miközben mosolya egyre jobban nőtt. - De gondolom ezt már tudtad. Hiszen ott ültél az edzésen.

- Aha. Csak nem miattad. - mentem egyre hátrébb.

Wade csak egyre közelebb és közelebb jött hozzám. Addig, ameddig el nem értem a falat. Próbáltam kitérni jobbra, de odatette a kezét. Balra is próbáltam, de arra se tudtam menekülni. Próbáltam kibújni a keze alatt, de mozdulni se bírtam, annyira közel volt már.

- Mit akarsz? – húztam ki magam, hátha attól határozottabb leszek.

- Nem akarsz velem is játszadozni úgy, mint Dean-nel? – kérdezte, és nem hátrált meg. Sőt még közelebb jött hozzám, pedig azt hittem ez fizikailag már nem lehetséges.

- Játszadozni? Ezt mégis ki mondta? - úgy megrúgtam volna, és elfutottam volna, ha tudtam volna mozdulni. De nem tudtam. Ennyire tehetetlen még soha életemben nem voltam.

- Nem az a lényeg ki mondta. - próbált megcsókolni, de elfordítottam a fejemet. Nem értettem, mi történik. A torkomban dobogott a szívem, és egyre jobban kezdtem félni.

- Engedj el! - mondtam neki. Nem nagyon érdekelte.

- Jajj, ne ellenkezz, már! Tudom, hogy te is akarod.

Megfogta az államat alulról, és odafordította maga felé. Rám támadt az ajkaival. Próbáltam eltolni vagy bármit csinálni, de megmozdulni se tudtam. Aztán hirtelen eltűnt előlem. Mire észbe kaptam, már a földön feküdt vérző arccal.

Dean fogta meg a kezemet és rángatott el onnan. Elvezetett a kocsijához és kinyitotta nekem az ajtót. Meg se tudtam szólalni. A gondolataim is kavarogtak. Egyre csak azon járt az eszem, hogy mi történt az elmúlt pár percben. Dean megmentett. Nem tudom, mit tervezett Wade, főleg fényes nappal, de Dean, mint megmentő megjelent. És nem csak elküldte, hanem be is húzott a csapattársának miattam. Kiszökött egy könnycsepp a szememből, amit gyorsan letöröltem, hogy ne vegye észre. Valamit mégis láthatott, mert megtörte a csendet.

- Jól vagy?

- Már amennyire jól lehet lenni egy ilyen után – válaszoltam minden erőmet összeszedve. Ne tűnjön úgy, mintha nagyon megviselt volna.

Ennyi volt a beszélgetésünk. Ő nem kérdezett, én meg nem mondtam semmit. Az egész utat csendben tettük meg. Otthon kidobott, majd ment tovább, hogy összepakolja a cuccait és át hozza hozzánk. El sem hiszem, hogy már ma este itt alszik. Remélem, nem horkol vagy valami, mert egy szinten leszünk, és azt biztosan hallanám.

Bementem a szobámba és elmentem lefürdeni, hogy lemossam magamról Wade érintését. Vettem egy jó meleg habfürdőt. Olyan sokáig tusoltam, mint eddig még életemben soha. Egyedül voltam. Utat engedhettem a könnyeimnek, amik halk csobbanással érkeztek a kád vizébe. Futásra volt szükségem. Kiszálltam, a tükörben megbizonyosodtam róla, hogy nincs nyoma annak, hogy sírtam. Magamra tekertem egy törölközőt, és amikor kiléptem a fürdőből, ott állt Jake, és a képeimet nézegette a szobám falán.

- Te meg mit keresel itt? - kérdeztem tőle.

- Ja, bocsi. - nézett végig rajtam. - Csak hoztuk Dean cuccait és érdekelt, hogy mi lehet ebben a szobában.

- Hát most már tudod, szóval kimehetsz – utasítottam nyersen, mert jelenleg semmi kedvem nem volt hozzá, vagy bárkihez a lacrosse csapatból. Jake nem mozdult. Csak állt, és nézett. Mintha mondani akarna valamit.

- Szeretnék felöltözni. - emlékeztettem.

- Jó, csak nyugodtan – foglalt helyet a székben. – Mintha itt se lennék.

- Jake. Menj ki! Most. - néztem rá már idegesen.

- Jó, na, bocsi. Megyek már – pattant fel, és kisietett.

Amikor leértem apa meg anya már pakolták be a házba Dean cuccait.

- Lia. Várj egy kicsit - szólt utánam apa, és intett, hogy menjek be vele a konyhába, mert szeretne velem beszélni.

- Igen? - kérdeztem, amikor beértünk a konyhába.

- Hallottam mi történt ma veled a suliban. - kezdte apa szomorúan. - És szeretném, ha ezt a jövőben meg tudnánk akadályozni. Nagyon féltelek, és látom, hogy nem vagy most valami jól.

- Apa, te most miről beszélsz? - kérdeztem tőle. Az nem lehet, hogy tudja, hogy mit csinált ma Wade Dean edzése után. Persze, ha el nem mondta Dean. Ezt nem nézem ki belőle.

- Hát arról a gyerekről, aki zaklatott ma. Vagy rosszul tudom? – Vagyis mégis elárulta.

- Ezt Dean mondta el?

- Nem. – vágta rá rögtön. Egyértelműen hazudott.

- Akkor ki? - kérdeztem.

- Az nem fontos. Csak meg szeretnélek védeni ettől. De nem tudlak, mert nem leszek itthon. És Dean se lehet mindig melletted.

- Meg tudom magam védeni – akadékoskodtam. Ma nem ment. De ha felkészülten ér, akkor sikerülhet.

- Ma sem tudtad. De mostantól már meg fogod. Lent van az edzőterem. Szeretném, ha ott tanulnál védekezni. Dean tanít majd.

- Dean? Nem hiszem, hogy a lacrosse miatt sok ideje lenne erre. – feleltem hitetlenkedve.

- Jövő héten vége a szezonnak. Beszéltem vele, és szívesen csinálná. – próbált meggyőzni apám.

- Oh persze, hogy szívesen csinálná, mert úgy érzi, hogy tartozik neked. - Már nagyon elegem van abból, hogy mindenki azt hiszi, hogy meg kell engem védeni.

- Mi? Miért tartoznia nekem bármivel?- kezdett apa is ideges lenni. Eddig aggódott, de most már csak kiakadt a lánya makacssága miatt.

- Mert nálunk fog lakni, mi mossuk majd a ruháit, a mi házunkba fogja élni a mindennapjait. Próbálhat neked is megfelelni nem csak a saját apjának, ezért vállalja el. Nem azért, mert ezt akarja csinálni. – tálaltam ki a véleményem. Nem kérdezett senki minket, mégis nekünk kellett a döntésükkel együtt élni. Ha igazán jó szülők lennének, megtették volna.

- Nem hiszem, hogy erről lenne szó. Régebb óta ismerem, mint hinnéd. Egy idegent nem engednék be a házamba.

- Jó. Tök mindegy – kerültem el a veszekedést. Legjobb módszer, ha egyetértesz.

- Jövő héten kezdi - szólt utánam apa, amikor kifelé mentem a konyhából. Egy sóhajjal nyugtáztam, majd a fiúk segítségére siettem. De már senki sem volt kint és a kocsi is eltűnt, amivel Dean cuccait hozták.

Nem volt kedvem már a futáshoz, ezért hátra menten a ház mögé. Van ott egy pad még az erdő előtt, és mindig oda szoktam menni, ha kicsit ki akarok kapcsolódni. Csak leülök és élvezem, hogy a természet vesz körül. Jelenleg viszont valakik már álltak a padom mellett. Közelebb mentem és láttam, hogy Dean az. Éppen veszekedett valami csajjal. Nem akartam őket zavarni, ezért indultam volna vissza, de még mielőtt visszafordultam volna Dean észrevett, és odahívott. Miközben sétáltam feléjük a leányzó, aki ott beszélgetett Dean-nel, úgy nézett, hogy ha szemmel ölni lehetne, akkor én már rég halott lennék. Konkrétan éreztem a szikrákat, amiket lövellt felém. Amikor odaértem, Dean szólalt meg.

- Szóval Ashley, ő a barátnőm, Lia Hammingway.

Tévedtem, amikor az előbb azt mondtam, hogy gyilkos tekintettel nézett. Mert a jelenlegi tekintetétől már kifejezetten félni kezdtem.

- És már két hete együtt vagyunk, szóval örülnék neki, ha többet nem jönnél ide - folytatta Dean és közben átkarolt.

Ashley lenézően végigmért és elsietett. Már amennyire lehet sietni három méter magas sarokkal.

- Ez meg mi volt? - kérdeztem Deant. Vártam a beavatásra, ha már én is részese vagyok a hazugságnak.

- Semmi - indult meg a ház felé.

- Hé, segítettem. Szóval tartozol valami magyarázattal – próbáltam követni a nagy lépteit. Érdekelt, és vártam, hogy majd valami izgalmassal fog szolgálni, amitől csak még jobban megismerhetem, és rájöhetek, hogy van szíve.

- Nem is mondtál semmit.

- Hát épp ez az. Azt se mondtam, hogy igazából nem vagyok a barátnőd.

Éppen szóra nyitotta volna a száját, de valaki csengetett. Mivel anya meg apa elmentek vásárolni, ezért muszáj volt elindulnom ajtót nyitni. Bementem a hátsó ajtón. Oldalra pillantottam az üres placcra. Jól nézne ki egy medence itt. Pont oldalra húzható üveges ajtók vannak, szóval még olyan tengerparti ház feelingje is lehetne. Megint szólt a csengő, megzavarva a tervezgetéseimet.

- Megyek már - kiabáltam.

Nem is tudom minek, hiszen úgyse hallja. Hangszigetelt az egész ház.

- Oh, szia - köszöntem, amikor kinyitottam az ajtót.

Dylan Woods állt az ajtóban. Két éve nem láttam. Amióta történt a baleset. Szokásosan lazán zsebre tett kézzel várt. Lassan végigvezettem rajta a tekintetem. A haja levágva. Nem omlott a szeme elé, hanem rövidre volt nyírva. A szeme ugyanolyan világoskék maradt. A fájdalmat és a megbánást láttam benne. Pulcsit húzott, de mintha kicsit kigyúrta volna magát a legutóbbi találkozásunkhoz képest. Eddig se volt baj a testalkatával, hiszen bárkit bármikor meg tudott verni, de most mintha másabb lenne.

- Szia - köszönt nekem is Dylan. - Zavarlak?

- Nem. Gyere csak be. - álltam félre az ajtóból. Valójában zavart is, meg nem is. Régen láttam, nem is emlékeztem már milyen a hangja vagy, hogy néz ki pontosan. De mára elég volt a drámából, és sejtettem, hogy Dylan azt hoz magával.

- Hazugság lenne, ha most azt mondanám, hogy éppen erre jártam. Mert 2 órát utaztam, hogy idejöjjek.

- Hol voltál 2 éven keresztül? Hívtalak. Írtam is. Egyszer sem válaszoltál. - akadtam ki, amint becsukódott utána az ajtó. Nem kerteltem. Szemére hánytam a gondolataimat. Más esetben bájcsevejbe kezdtem volna, de a mai nap történései után, nem volt erőm visszafogni magam. - És most van képed így idejönni, mintha semmi se történt volna?

- Sajnálom. Meg akartalak látogatni. De nem tehettem. Távoltartási végzést kaptam.

- Mi? - én nem akartam, hogy ne találkozzunk. Pont akkor volt a legnagyobb szükségem rá. – Miről beszélsz?

- A szüleid. Aggódtak érted. Azért tették. De ne haragudj rájuk. Én még mindig itt vagyok neked, ha kellek. - Jött oda hozzám és megölelt.

Először nem karoltam át. Csak álltam, és próbáltam feldolgozni a váratlan információkat. A szüleim? Távoltartási végzés?

De végül odabújtam hozzá, mint régen. Úgy hiányzott az ölelése. Újra éreztem a biztonságot, amit mindig nyújtott. Egy darabig.

A nappali közepén álltunk ölelkezve, csendben. Ez nem az a bizonyos kínos csend volt, inkább az a most csak ölellek, és soha többet nem engedlek el csend.

- Bocs, hogy megzavarom ezt a csodás, de furcsa és unalmas pillanatot - szólalt meg Dean - De Lia, szeretném megkérdezni, hogy merre vannak a törölközők.

- Fent - bújtam ki Dylan öleléséből nagyot sóhajtva. - A szobámban, a fürdőben a polcon. Gondolom, ott már csak észreveszed.

- Csak simán beengeded a szobádba? - szólalt meg Dylan az után, hogy Dean felment az emeletre. - Nekem könyörögnöm kellett 1 hónapig.