Kovács Bálint

Vágták volna le

— részlet —

KALLIGRAM

Copyright © Kovács Bálint, 2023
ISBN 978 963 468 429 9

„Most kellene válaszolnom neki valamit.
És akkor már beszélgetnénk.”

(Enyedi Ildikó: Testről és lélekről)

3

Anya behúzta maga után az ajtót. Akkor kezdődik.

Tudta, hogy ez az éjszaka megint hangos lesz, mert már abban a mozdulatban, ahogy anya behúzta az ajtót, benne volt a következő néhány óra minden szorongása, félelme, és az érzés, hogy nem, nem akar ott lenni. Pontosan ismerte már, hogyan csukódik ilyenkor az ajtó, idegesen, kicsit remegő kézzel, a kelleténél épp csak egy hajszálnyival lendületesebben, de az a kis puffanás az ajtószárnyak találkozásakor akkor is olyan, mint egy puskalövés. Mint a startpisztoly a veszekedéshez, ami pillanatokon belül el is kezdődött, fojtott hangon, vagyis olyan hangon, ami fojtottnak tűnik, de valójában még így is hangosabb a hétköznapi beszédnél, a fojtottságtól meg csak fenyegetőbb lesz. Fenyegető, mert sosem tudta, mi lesz a következő, minden egyes beszűrődő mondatban ott volt valami igazán rossznak a lehetősége. Csak sose tudta, hogy mi lesz az a rossz, pedig szerette volna, ha legalább tudhatja, mert így az ismeretlentől kellett félni és folyamatosan készenlétben állni.

Úgy érezte, hogy mindjárt megfullad. Feküdt a sötétben, ami valahogy mégsem tűnt sötétnek, mert a sötét eltakar, a beszűrődő hangok viszont olyanok voltak, mint a reflektor bántó fénye. Magára húzta a takarót, felhúzta a lábait egészen a mellkasáig, és próbált eltűnni a szobából, az ágyból, a becsukott ajtó másik oldaláról. Mert hiába volt csukva, attól még minden hang áthallatszott, minden hangos szó betört a szobába, és kiszorított valamennyit a levegőből, hogy végül már semennyi se maradjon belül. A csukott ajtó csak olyan volt, mint az ablak a dermesztő időben: hiába van bezárva, a kinti hideg mégis befurakodik, és idebent lesz belőle pára, abból meg vízcseppek, annyi, amennyi végül az egész szobát megtölti, és ő nem fuldoklik majd tovább, hanem megfullad, és senki észre se fogja venni, mert a szülei csak veszekednek tovább odakint, vele hiába történik idebent bármi, az senkinek nem számít.

Dermedten feküdt az ágyban, a felhúzott lábai olyanok voltak, mintha ugrani készülne, mint a rókától üldözött nyúl, hogy ha beigazolódik az a homályos valami, amitől fél, azonnal tudjon reagálni. Mint az ostorcsapások, úgy csattantak az ajtón a tompítva is kiabálás erejű szavak, vagyis csak az anyja hangja csattant mindig, mert az apja sosem állt ki magáért, ő tényleg csendes volt, és úgy válaszolgatott a hozzávágott szidalmakra, mint a pékinas, akit a pék kérdez a reggelre készített kenyérről.

Pedig az egésznek megint semmi értelme nem volt, nem azért veszekedtek, mert valódi nézeteltérésük támadt, hanem csak hogy veszekedjenek. Ahogy másnak megvan az esti rutinja a futással vagy a viráglocsolással, úgy az anyjának ezek a veszekedések jelentették a menetrendszerű feszültséglevezetést, leszámítva, hogy teljesen haszontalan volt, mert ha pillanatnyilag ki is sütötte az összes áramkörét, csak még nagyobb haragot generált. Mint egy erőmű, úgy termelte az idegességből a dühöt, a dühből a kiabálást, a kiabálásból a hangos éjszakákat a behúzott ajtó mögött, a remegést, amiről sosem volt hajlandó tudomást venni. Nem ő remeg, csak a hangok rezgetik az egész házat. Nem ő omlik magába, csak a ház.

Zsófi is szívesen kiabált volna, hogy levezesse a feszültséget, de közben észrevétlen is akart maradni, eltűnni a szobából, a házból, a hangok fénypászmáiból, mint az országúton a rágcsáló a közeledő autó előtt. Feküdt az ágyban, próbálta magát a lehető legerősebben belepréselni a matracba, az egész testét, a fülét a párnába, hogy ne hallja ezt az egészet, de közben igazából nem akarta, hogy ne hallja, mert mi van, ha valami olyat nem hall, amit kellene, például hogy elválnak, és akkor mindennek vége, vagy róla mondanak valamit, és egyébként is, hallani akarta, hogy az anyja végre elárulja, mi is a veszekedés valódi oka, vagy hogy az apja most először kikéri magának ezt az egészet, nem csak áll ott, mint rongybaba a viharban, és tűri, hogy összevissza csavarják a fojtott hangon rákiabált szavak. Vagy ha megtörténik a legrosszabb, akkor legalább hallja, ahogy megindulnak felé. Ettől tartott a legjobban: hogy majd őt használják fegyvernek vagy pajzsnak a veszekedéshez, mint a múltkor, amikor a gyereknevelés kérdésein vesztek össze, hogy ilyen idős korban otthon szabad-e már hagyni egyedül egy gyereket pár órára délután, és akkor róla beszéltek a telefonban, amikor anya felhívta a nagyit, hogy megkérdezze, az ő gyerekkorában hogy is volt ez, a nagyi pedig biztosan érezte, hogy senkit nem érdekel, amit ő mond, csak egy játszmába lett berángatva. És Zsófinak ott kellett lennie, és tűrni, hogy anya fogja a kezét, hogy mutassa, ő az, aki megvédi őt, de ez nem volt igaz, ő is csak egyike volt azoknak, akiket odarángattak, és próbált elsüllyedni, de nem lehetett, és egyébként is, nem történt semmi rossz vele délután, akkor miért nem lehet, hogy abbahagyják, mert mindegy, hogy hány órát volt otthon egyedül, ennél, ami utána jött, semmi sem lehetett volna rosszabb.

Úgyhogy csak annyira fogta be a fülét, hogy azért halljon mindent, és megfeszült testtel várt, miközben próbálta elengedni a tagjait, hogy ne szorítsa annyira a térdét a mellkasa előtt a másik kezével, hogy belefehéredjenek az ujjai. Anya képtelenségeket hajigált apa fejéhez, apa pedig tűrte, de sosem azt válaszolta, amitől alábbhagyott volna bármennyit is az egész, már ha egyáltalán létezett ilyen. Zsófi mindig várta, hogy kiderüljön, létezik. Nézte belülről az ajtót, egyszerre félt tőle és vágyott arra, hogy ami átszűrődik rajta, az végre az egésznek a lezárása legyen.

Mert ilyenkor mindig az ajtót nézte, ami mintha azóta is rezgett volna, hogy anya behúzta maga után, rezgett attól, hogy mindig nekicsapódtak anya szavai, és rezgett attól, ahogy Zsófi a képzeletében odament, és rátapasztotta a fülét, hogy hallja azt is, amit apa válaszol, halk nyugalommal, és a válaszai sose arról szóltak, hogy semmi nem igaz abból, amit anya a fejéhez vág, vagy hogy elég legyen ebből az egészből, apa szavai mintha nem lettek volna képesek arra reagálni, hogy itt csak püföl valaki valakit, nem pedig vita zajlik, és arra sem voltak képesek, hogy megállítsák ezt az egészet, és helyrehozzák azt, ami vele történik, vele, aki ott sincs, és mégis ott van mindennek a közepén.

Igazából azért rezgett az ajtó, mert a gyerekszoba egy ostromlott erőd volt, amit nem védett senki, csapódtak neki folyamatosan a hangos, kiabálásból gyúrt lövedékek, ő pedig minden egyes koppanásra összerándult az ágyában, az újban, ami már nem is gyerekágy volt, hanem igazi, ugyanakkora, mint a felnőtteké, mert a kicsit már kinőtte, de ilyenkor hiányzott neki, mert annak legalább volt egy magas fala, egy kis pajzs még maga mellett. Ostromlott erőd, aminek bármikor kinyílhat az ajtaja, és akkor nem tudta, hogy mi lesz, fogalma sem volt róla, egyszerre rettegett tőle és vágyott rá. Rettegett belekerülni az egész közepébe, de mégis szerette volna, hogy legalább pontosan lásson mindent, és ne a képzeletének kelljen kiegészítenie a jelenetet.

Eközben próbálta eltávolítani magától ez egészet, remegő egérhangon mondogatni magának, hogy nincs is semmi baj, nincs is semmi olyasmi, amit el kéne titkolnia. Mert mindig úgy érezte, ha az iskolában szóba kerültek a szülők, valahogy mindenki tudja róla, ő ott fekszik esténként megbénulva, és képtelen bármit csinálni, ez a homlokára van írva, a szégyen, hogy az ő szülei ilyenek, és erről talán ő tehet. Úgy érezte, a veszekedések párája rárakódik a bőrére, és nem is lehet lemosni onnan, látszik rajta és szánalmat kelt, vagy viszolygást, vagy akármit, de valami olyat, ami miatt ő nem lehet olyan, mint a többiek.

Félt, hogy mi lesz a szüleivel, és mi lesz vele, ha őt magára hagyják, hiszen mindkettő csak a saját sérelmeivel foglalkozik, és vele senki, mintha ott se lenne a becsukott ajtó túloldalán, őt észre se veszik, hiszen valóban nem volt ott, annak ellenére, hogy nagyon is ott volt, olyan volt ilyenkor, mint a lefolyó a kád aljában, rajta keresztül távozott minden kosztól megfeketedett hang a kinti szobából, mint a használt fürdővíz. Miközben meg azt is gondolta, valahogy mégiscsak neki kéne megmentenie őket, ő a gyerekük, akit biztos mindkettő szeret, neki kéne közéjük állni, megölelni mindkettőt, de félt, hogy nem kérnek az öleléséből, mert ha kérnének, akkor veszekedés helyett egyszerűen csak bejönnének, megölelnék, és megvárnák csendben, hogy elaludjon.

De nem jöttek, ő meg nem aludt el, nem aludt el ma sem, csak nézte az ajtót, és azt gondolta, ki kéne mennie, közéjük kellene állnia, és akkor majd mindkettő rájönne, hogy mit tettek vele, hogyan ostromolták addig a szobáját, de ő nem mert közéjük állni soha, és lelkiismeret-furdalása volt, amiért csak fekszik megfeszült testtel, párnába fúrt füllel, és nem akadályozza meg, hogy anya és apa addig kiabáljanak, amíg a hangjuk újra meg újra meg újra visszapattan a falakról, és betölti az egész házat, mint a gyilkos árvíz, ami már ott dübörög az ajtaja túloldalán, amíg a fa nem enged, és meg nem törik, és nem engedi betörni a vizet, hogy ő végre megfulladjon, egyszer és mindenkorra.

11

Zsófia, persze, én is tudom, hogy a legtöbbször a szülőkre lehet fogni mindent, és ha bármi probléma adódik, a legkönnyebb azonnal azt mondani, hogy az anya és néha az apa a felelős érte, de Zsófiánál nem érzem, hogy ennyire egyszerű lenne a helyzet, még ha, persze, sokszor van is ebben igazság, mondta a pszichológus. Egy ideje már nem jegyzetelt, csak metsző tekintettel nézett rá, ugyanakkor némi gyengédséggel is, mint aki egyszerre várja, hogy a másik végre őszintén beszéljen és ne köntörfalazzon tovább, de azért együtt is érez vele, amiért ezt túl nehéz megtennie. Sokat beszéltünk már a gyerekkoráról, folytatta a pszichológus, a veszekedésekről, elmondta, milyen nehéz volt mindig a gyerekszobába zárva végighallgatni a veszekedéseket, és megbeszéltük, hogy mindebből, meg az anyja robbanékony természetéből fakad a bizonytalansága, hogy mindig úgy érzi, bármit tesz, attól bármi, bármikor azonnal tönkremehet, mintha kalapácsok lennének a talpára kötve, és üvegen kellene mozognia, és soha nem érzi magát igazán biztonságban, és nem tudja elhinni magáról, hogy valamit igazán jól csinálhat. Eddig már eljutottunk.

Letette maga elé az asztalra a jegyzettömbjét, olyan finoman, mintha direkt figyelne arra, hogy a lehető legkevésbé se idézze fel még a mozdulata sem azt az agressziót, amiről a páciense beszél neki mindig, de lehet, hogy ezt csak Zsófi látta bele abba, hogy egyszerűen nem volt vehemens ember, és amúgy se volt semmi oka hajigálni a papírjait. A pszichológus mozdulatát követve ő is előredőlt egy kicsit a fotelben, és igyekezett semleges arckifejezést felvenni, pontosabban igyekezett nem kimutatni az érzéseit. Pedig valójában semmi olyat nem érzett, amit rejtegetnie kellett volna, mégis, ösztönösen tartott attól, hogy ha nem figyel oda eléggé, akkor majd valami olyasmi ül ki az arcára, amiről nem is tud, és ami miatt ki tudja, mit lehetne róla feltételezni. Így viszont persze attól tartott, hogy az erőltetetten semmilyen arckifejezés lesz árulkodó, ami miatt azt lehet hinni, hogy valamit palástolni akar, pedig erről szó se volt. Elég lett volna épp azt sugároznia, amit gondolt, de ez így már nem ment, mint amikor azt mondják valakinek, ne gondoljon kengurura, nyilván arra fog, pedig amúgy esze ágában se lett volna. Szóval tulajdonképpen teljesen mindegy, mit csinál, ezt már azelőtt elszúrta, hogy bármi is történt volna. Inkább elhessegette a gondolatait, pláne, mert rájött, egy ideje már nem is figyel arra, hol tart épp a pszichológus.

De én mégis úgy érzem, emelte rá a másik újra a tekintetét az egymás mellé szépen, párhuzamosan elhelyezett tolláról és füzetéről, hogy valamilyen fontos lépés kimarad a történetéből, Zsófia. Amiket elmond, azok természetesen érthető és átélhető traumák, nekem mégsem tűnnek elegendőnek arra, hogy megindokolják a problémáit.

Jelentőségteljes szünetet tartott, amit Zsófi utált, mert sosem tudta, hogy most akkor neki kéne mondania valamit – de mit, ha egyszer nem volt kérdés? –, vagy mire vonatkozik a hosszúra nyúlt csend. Igyekezett nem fészkelődni a foteljében, amitől persze azt érezte, most biztos úgy tűnik, mint aki igyekszik nem fészkelődni, tehát van miért fészkelődnie, tehát ugyanott tart, mintha tényleg fészkelődne, aztán rájött, hogy ha ilyeneken gondolkodik, akkor alighanem megőrült, és akkor viszont a fészkelődés igazán a legkisebb probléma, ami miatt aggódnia kell. Nem lehet azt mondani, hogy ez a gondolat különösen megnyugtatta volna.

Higgye el, hogy nekem majdnem ugyanolyan kellemetlen ezt kimondani, mint amilyen magának hallani, bökte ki végül a pszichológus, ugyanolyan merev háttal és sziklaszilárdan ülve a maga foteljében, mint Zsófia, csak épp ő szándékosan, professzionalitással palástolva minden érzelmet, de két év rendszeres terápia után, folytatta, az az eredmény, amit én szakemberként fel tudok mutatni, messze elmarad attól, amit jogosan várt el tőlem, amikor először idejött. Olyan keményen nézett maga elé, mint a velejéig tisztességes diák a vizsgán, aki férfiasan bevallja, hogy pont a kihúzott tételt nem tanulta meg, de felelőssége teljes tudatában szembenéz a következményekkel. Sajnálom, tette hozzá egy kicsit lágyabb hangon, mintha már magának is terhes lett volna a szigorú szakmaiság, és muszáj lett volna nyitnia egy kis szelepet, amelyen távozhatnak a hét lakat mögé zárt érzelmek.

Majdnem teljesen igaza volt, csak egyvalamiben tévedett: Zsófinak mindezt egyáltalán nem volt kellemetlen hallania, inkább megkönnyebbült, hogy nem csak ő érzi így már jó ideje; eddig inkább attól tartott, hogy egyszerűen csak ő nem csinál elég jól valamit, azért nem haladnak. Hogy hiába igyekszik legjobb tudása szerint, valamiért mégsem tud eléggé őszinte lenni; a pszichológus vagy önkéntelenül, vagy egyfajta rábeszélési módként néha utalt is arra, hogy talán csak nem tud vagy nem akar olyan dolgokat is egészen nyíltan vállalni, amelyek sehogyan sem férnek bele a saját magáról alkotott képébe, amelyeket szégyell vagy kellemetlennek tart. De ez egyáltalán nem így volt, már csak azért sem, mert ennél ő pragmatikusabb alkat volt: azért keresett magának terapeutát, és azért fizetett hetente kifejezetten jelentős összeget egy szakembernek, hogy valaki segítsen végre a problémájában, és pontosan tudta, hogy ez csak úgy működik, ha a pénze mellett minden létező információt is átad a pszichológusának, így soha meg se fordult a fejében, hogy a világon bármi is jobb lehetne attól, ha valamit elhallgat. Ha lehetséges lett volna, az összes gondolatát, emlékét és érzését beöntötte volna egy nagy üvegtálba, tett volna rá egy kis papír napernyőt egy koktélcseresznyével, és az egészet átnyújtotta volna a szakembernek, hogy halássza ki belőle, amit ki kell, és segítsen a végére járni a dolgoknak.

Épp eléggé kínozta már így is, amiért egyáltalán idejött; az, hogy ne adj’ isten valamilyen múltbeli cselekedete vagy jelenlegi érzése miatt majd még a pszichológusa is elítéli, ehhez képest már semmit sem számított, ráadásul úgy gondolta, ebben a pozícióban az embernek munkaköri kötelessége, hogy ne ítéljen el senkit, bár azért ebben nem volt teljesen biztos. De igazából mindez, vagy bármi az égadta világon sem számított semmit a gondjai megoldásához képest. Hogy itt állt huszonegy évesen, és nemhogy szexuális élete nincs és nem is volt soha, de egyetlen párkapcsolatot sem tud felmutatni a múltjából; senkit, akivel egy-két randinál tovább jutott volna, senkit, akit legalább a komolytalan kalandok vagy a fiatalkori ballépések közé beszámíthatott volna, senkit, aki miatt egyszer is többes számot használhatott volna, ha magáról beszélt.

A legkevésbé sem a strigulákat hiányolta az ágytámláról – persze azért jó lett volna végre körömmel, önkéntelenül is bevésni oda egyet-kettőt –, sokkal inkább azt, hogy ne kelljen mindig egyedül reggeliznie, egyedül ebédelnie és egyedül vacsoráznia. Mert akkor is egyedül érezte magát, kínzóan, hasogatóan, kilátástalanul, zsibbasztóan egyedül, ha valójában sosem volt egymagában, legfeljebb néha péntek vagy szombat esténként, amikor a többi lány a kollégiumból vagy a pasijával volt, vagy valamilyen buliban, vagy leggyakrabban a pasijával valamilyen buliban. A hasogató érzés, ami olyan volt, mint a migrén, csak nem a fejében érezte, hanem mindenütt a testében, a mellkasából kiindulva, a tüdejében, a torkában, de még a végtagjai nehézségében is, sosem akkor kezdődött, amikor egyedül maradt, hanem már péntek reggel, néha már csütörtökön lefekvéskor. A péntek amúgy is olyan volt, mint egy hétvégi nap, aminek valahogy elrontották az adminisztrációját, és véletlenül átcsúszott a hétköznapok közé: mindenki csak félgőzzel vett részt az előadásain, de volt olyan szerencsés is, aki fel se vett egy órát se péntekre. Aki nem utazott ilyenkor haza a szüleihez a hétvégére, egész nap valahogy máshogy zsizsegett, még az előadóban ülve is ott volt a testükben az a rezgés, ami a buli előtt, a tükörnél készülődve érződik az emberen, az a mehetnék, az a türelmetlen várakozás arra, hogy most végre valami más lesz. Pont ez hiányzott a legjobban Zsófinak, ez a más lesz-érzés, mert tudta, hogy úgyse lesz más; ő azóta a két évvel azelőtti februári alkalom óta többé már inkább a bulikba se ment el. Érezte a többiek zsizsegését, de az ő teste nem vette át a hullámokat, lepattantak róla, mint kopogás a zárt ajtóról, és egyre búskomorabb lett tőle, amit persze nem mutatott, eltette magába, mint egy kis szelencébe, és mosolygott mindenkire, de közben legszívesebben átugrotta volna a következő napokat, becsukta volna a szemét, hogy amikor kinyitja, már hétfő legyen, és a hétvége úgy múljon el egy pillanat alatt, mint a sötét, amikor felkapcsolják a villanyt.

Mert jól ismerte már ezeket a péntek és szombat estéket, amikor a szobatársa mögött becsukódott az ajtó, és az ő arcán még pár percig ottfelejtődött a mosoly az elköszönésből. Pedig az tényleg őszinte volt: őszintén kívánta a barátnőjének, hogy jól teljen az estéje, vagy ha épp volt barátja is, őszintén őrült, hogy jól fogják érezni magukat ők ketten. Ő pedig lefeküdt az ágyába, elővette a párna alól a könyvét, hallgatta, ahogy a falakról visszaverődik a csend a szobában, ütődik egyik faltól a másikig a némaság, és mintha egy kicsit, épp csak észrevehetően zsibbadni kezdtek volna a testrészei, ahogy olvasott, ahogy minden lapozással egy milliméterrel mélyebben süppedt bele a matracba.

Ahogy egyre több ilyen estéje volt, egyre inkább úgy érezte magát, mint akinek hiányzik a testéből egy rész, mint akinek hiányzik egy végtagja: nem azért, mert elvesztette volna, hanem mert neki, mindenki mással ellentétben, eleve ki se nőtt soha. Végignézett magán, és a hiányt látta, és úgy gondolta, ezt valószínűleg mindenki más is konstatálja rajta, ahogyan azt is észreveszi a legdiszkrétebb ember is, ha valakinek fél keze vagy fél lába van. Hogy alapvetően más, mint a többiek, és ha belegebed, se tud ugyanolyan lenni.

Minderről könnyedén tudott beszélni a pszichológusnál, mindig is jól ment neki, hogy úgy sorolja a saját életének eseményeit és a saját érzéseit, mintha csak egy közömbös listaolvasás lenne, mintha akárki másról beszélne. Mégis, az egyetlen eredmény, amit a terápián fel tudtak mutatni, a közvetlen, gyakorlati ok meghatározása és körüljárása volt. Az érintés.

Egészen pontosan az, hogy nem bírja elviselni az érintést: nem az érzelmekkel volt baj, nem is ez elköteleződéssel, vagy azzal, hogy megnyíljon valakinek, hanem csakis az érintéssel. És ez olyan kegyetlen szűrője volt a fehér lovas szőke hercegeknek, hogy ahhoz képest egy utolsó vérig tartó lovagi torna annak idején semmi se lehetett, mert ott legalább kettőből az egyik biztosan eljutott volna addig, hogy fél térdre ereszkedjen előtte, és felajánlja neki egy életét és egy halálát. Míg az ő esetében tízből kilenc fiú már az első pillanatok egyikében kiesett: az első alkalommal, amikor meg akarták fogni Zsófi kezét, vagy ami még rosszabb, ha a testéhez értek hozzá, a térdére tették a kezüket, tánc közben megérintették vagy átkarolták volna. Olyan volt, mint egy görög monda vagy egy kegyetlen mese, csak épp szomorúbb, mert igaz: mintha átok ült volna rajta, hogy aki megérinti, azonnal szétporlad, és a szél fújja el a hamvait. Így ért véget Zsófi minden kapcsolata nemhogy azelőtt, hogy szárba szökkenhetett volna, de még mielőtt egyáltalán a magjait elvethették volna. Másokat nyugtatva, amikor sírva jöttek haza a randijukról, néha eszébe jutott, mennyire örülne már egy szakításnak is. Ezt persze soha nem mondta volna ki hangosan, hiszen biztosan azonnal azt gondolták volna róla, hogy érzéketlen, pedig ha csúnya véget is ér egy kapcsolat, legalább addig is történt valami: ha fel is lökik az építőelemeket, amiket egy kapcsolatban két ember nagy üggyel-bajjal rakosgat egymásra, egy-kettő legalább a zuhanás után is ott marad emlékbe, súlynak a lelken. Az ő lelkén viszont nem volt súly, üres volt, mint a törött ajtajú kalitka.

De minderre már réges-rég rájöttek a terápián; addig minden rendben volt, szépen haladtak, ahogy azt kell, Zsófi ezért fizetett, a pszichológus ezért dolgozott, haladtak előre a nyomozásban, eljutottak egészen a bőréig meg a kezekig, amelyek mindig megperzselték, de ott aztán elakadtak. Ennyitől viszont nem változott semmi. Azóta helyben jártak, körbe-körbe, mint azok a pónilovak, amelyeket gyerekkorában látott mindig a vásárban, kikötve egy karóhoz, hogy újabb és újabb szülők pakolhassanak fel a hátukra újabb és újabb kisgyerekeket egy-egy túlárazott körért: kitaposták ők is a maguk köreit, de a körkörös patanyomoknál sehogy se sikerült messzebb jutniuk. És úgy tűnik, mostanra a pszichológusnak is elege lett abból, hogy eredményeket felmutatni tudó szakember helyett vásári hátasló egy szűk karámban.

Teljesen jogosan várna el nagyobb előrelépést a terápián, folytatta, de ehhez mind a ketten kellünk. Nem tudom, merre induljunk el, vette újra a kezébe a noteszt és a tollat. Akkurátusan elrendezte az ölében, elhelyezte a füzetet a szoknyáján, kinyitotta a legutolsó megkezdett oldalon, hogy feljegyezzék a következő ülés időpontját, szertartásosan végigsimított a lapon, hogy ne akarjon összecsukódni, a tollat ideiglenesen a két lap közötti vágatba fektette, és újra Zsófiára emelte a tekintetét. Jövő hétig, kérem, gondolja át maga is, mit tudunk együtt kezdeni ezzel a helyzettel.

10

Megint úgy ébredt, hogy nem emlékezett rá, mit álmodott. Mindig így ébredt, a különbség az egyes reggelek között csak az volt, hogy néha egyszerűen csak nem emlékezett, néha viszont nagyon erősen megmaradt benne az az érzés, amely meghatározta az álmát. És ezt borzasztóan igazságtalannak tartotta: azt se tudta, mitől, de egész délelőtt nyomott volt, mint akit a lehető legrosszabbkor ébresztettek fel, és azóta se tudott magához térni, mert teljesen mindegy, hogy ami éjjel történt vele, valójában nem történt meg, és az is, hogy még csak nem is emlékezett, mi volt az, ami nem történt meg vele: az érzések, amelyeket maga után hagyott a ködös álom, akkor is valódiak voltak. És ez sosem valami vidám, felhőtlen érzés volt, a sorsnak esze ágában sem volt kárpótolni vagy legalább kihozni döntetlenre a dolgot. Mindig valamilyen rossz érzésről volt szó: valami nem működött az álomban, vagy nem úgy működött, ahogy kellett volna, vagy valamit nem talált, vagy valami hétköznapi dolog olyasmihez vezetett, ami a hétköznapokon a lehető legkevésbé se lett volna így, vagy valami hiányzott az összképből – csak ilyen érzésfoszlányok maradtak meg. Valami nem volt rendben, valami nem illett a képbe, és ezzel mindent aggasztóan és kellemetlenül és rémisztően összekuszált, ő pedig mindig csak állt ott az álomban, a kezéből kipergett a megoldás, mint a halványuló gondolat, ezért aztán hiába szólalt meg az ébresztőóra, utána még órákon keresztül kedvetlen és zaklatott volt.

De soha nem tudta visszaidézni, hogy mi is történt vele… … …

14

Kriszti mögött lépett be a kocsmába, azon gondolkodva, nem lehet-e, hogy mégiscsak túl kivágott az a pávakék felső, amit felvett, de mielőtt továbbjutott volna a gondolkodásban, rájött, hogy igazából nem tud továbbjutni, mert fogalma sincs, milyen ruhákban szoktak mostanában az emberek buliba járni, mert amióta ő utoljára elment valahová, valószínűleg már megváltozott a divat. Igazából azt is el tudta volna képzelni, hogy már lebegő robotok szolgálják fel az italt hologrampultokról, csak ő az, aki lemaradt az összes újításról. A kocsma az utcaszint alatt volt, olyan volt behatolni, mintha egy bányába indulna, vagy egy barlangi expedícióra, és tulajdonképpen így is érezte magát, hogy expedícióra indult, és nekivág valami újnak, ismeretlennek és nagy jelentőségűnek, még a nagy remények is passzoltak hozzá, hogy most majd megtalálja, amit olyan régóta keres, itt, az eddig feltáratlan tárna mélyén, pávakék technikai öltözékében, két év kihagyás után újra nekivágva a terepnek. Ahogy ez végigfutott az agyán, ráébredt, hogy még az izmai is feszültek, márpedig az semmiképp sem túl szerencsés alapállás, ha ennyire távol áll a lazaságtól, mert ez a fajta expedíció nem az, amit erővel és koncentrációval lehet végrehajtani. Pedig mennyivel egyszerűbb lenne, ha egyszerűen csak drágakövet kéne bányásznia egy hegy gyomrából. Annak legalább megvan a technikája, csak meg kell tanulni, és kész. És azon csak az ember keresete múlik, hogy talál-e tényleg valami értékeset a kövek között, nem pedig… Minden.

Elszokott már attól, hogy ilyen sötétben, vagy ahogy a kocsmák üzemeltetői valószínűleg fogalmaznának, sejtelmes félhomályban kell szórakoznia, mert az ilyen helyeken sose képesek felkapcsolni a lámpát. Fekete asztalok, fekete székek, fekete bárpult, ő meg tapogatózhat a sötétben, ami persze nemcsak akkor vette körül, ha akart magának venni egy italt, de akkor is, amikor már nem is tartott semerre sem, csak állt Kriszti mellett, a homályban pislogva a semmibe, mint aki nem tudja, miért van itt és merre tovább. A tervei épp eddig tartottak ki, igent mondani a meghívásra és lejönni egy szórakozóhelyre, a többi néma csend, úgy gondolta, az majd adja magát. Csakhogy annyira nem adta. Valahogy semmi nem jött természetesen, inkább csak feszengett, és egyre inkább úgy érezte, valójában mindenki csak azért próbál kapcsolatot teremteni a másikkal, mert muszáj, mert van egy kötelező koreográfiája az ismerkedésnek, és nem azért, mert bárki is valóban érdekelne bárkit. Ha Kriszti ismerősei beszélgetést kezdeményeztek vele vagy csak úgy általában a társaság tagjaival, úgy érezte, nem is hozzá szólnak, hanem csak valami nőhöz, aki éppen ott van, és hogy ő maga valójában nem is részese a párbeszédeknek, ő csak az a szerep, amit rákényszerít a helyzet, ahogy ő se valódi emberekhez szól, csak más szereplőkhöz egy előre megírt koreográfiában. Akárkivel elegyedett szóba, mindig eljött a pillanat, amikor úgy érezte, fel se tudná idézni, miről beszéltek két perce, és két perc múlva sem fogja tudni felidézni, hogy miről beszélnek éppen most, mert ez tulajdonképpen nem is beszélgetés, csak tánc egyhelyben, egymás felé, hogy közel lehessen kerülni a másikhoz, ha lelkileg nem is, legalább fizikailag.

Azért megpróbált mosolyogni, engedte, vagy megpróbálta engedni, hogy Kriszti minden helyzetben egyaránt kitartó vidámságából rá is átsugározzon valami. Hallgatta maga körül a hangzavart, ahogy a túl hangosra tekert zene újra meg újra nekicsapódik a szürke falaknak, és magával sodorja a beszélgetések egybefolyó lármáját, elformátlanítva mindent, csak jelentés nélküli morajjá olvasztva a kocsmabánya összes hangját. Csak a barátnője volt az, aki néha visszarántotta a földre, ahogy a tőle megszokott nyílt őszinteséggel rákacagott, és táncolni vagy csak inni invitálta, és ő volt az is, aki bemutatta pár srácnak, akikről úgy tűnt, Kriszti is csak pár perce ismerkedett össze velük, kivéve egyvalakit, Mátyást, aki persze emlékezett még Zsófira meg a rosszul sikerült randira a lakáskocsmában, és aki két másik srác között állva csak feszengve köszönt neki, mint aki nagyon akar valamit mondani, mint akinek ott vannak a nyelvén a mondatok, de nem képes kibökni őket, ezért inkább lenyeli a szavait, mint egy koktél utolsó kortyait, amivel együtt véletlenül lecsúszik a kis napernyő is, azért nem tud megmukkanni, hiszen épp az előbb szúrta át valami a nyelőcsövét, ez azért mégiscsak érthető, nem? Ezért aztán Zsófi is csak feszengve köszönt, aztán úgy tett, mint akinek pont máshol van dolga, és muszáj elindulnia egy olyan helyre, amiről csak annyi a biztos, hogy nem ott van, ahol ők ketten éppen.

Kiment a mosdóba, és megállt a tükör előtt, a mosdókagylóra támaszkodva, mert annyiszor látta a filmekben, hogy hasonló helyzetben az emberek így tesznek, gondolta, kipróbálja, hátha tényleg van benne valami. De nem működött a trükk, a tükörből ugyanaz a tanácstalan lány nézett vissza rá, akinek valóban érezte magát, tervek nélkül, kicsit már olvadozó bizakodással, hogy most valami tényleg jól fog alakulni. Eszébe jutott, hogy az arcát is megmossa, hátha legalább ez az ötlet jó valamire a filmekből, de inkább nem kockáztatta a sminkjét, úgyhogy csak visszament oda, ahonnan jött, és remélte, hogy mire végigsétál az abszurdan hosszúkás kocsmán, Mátyás már nem lesz ott. És mivel tényleg nem volt, revideálta a nézeteit a fürdőszobatükrös varázslatról: tulajdonképpen mégis működött. Meglátta Krisztit, ő is észrevette Zsófit, intett neki, hogy jöjjön oda az asztalukhoz. Jó érzés volt engedelmeskedni neki, jó érzés volt, hogy valaki megmondja, hova menjen, hova üljön, és főként hogy kikkel kezdjen el beszélgetni, így legalább nem az ő vállán van minden felelősség, gondolta, hiszen a barátnője majd elintézi neki, amihez ő túl félénk vagy túl józan.

Kriszti oldalán az üres csevegés is elviselhetőbb volt, és rá kellett jönnie, hogy ha túl vannak néhány kötelező, egymás körbeszaglászására vonatkozó körön, akkor egy lépéssel messzebbre is el lehet jutni, valamivel igazibb témákhoz, mintha tényleg egy ember beszélgetne egy másik emberrel. Valahogy szóba került az aktuális beszélgetőpartnerével, hogy tegnap színházban volt, és a másik is látta azt az előadást, ami azért épp elég meglepőnek tűnt Zsófi számára egy ilyen helyen, és ez az ilyen helyen úgy hangzott a fejében, hogy azt is kifejezte, ő persze csak véletlenül van itt, mert arról nyilván nem lehet szó, hogy a kocsmában bulizókra vonatkozó sztereotípiái ne stimmelnének, valami más magyarázatnak kell lennie erre az anomáliára, nyilván a másik is épp annyira véletlenül van itt, mint ő, és akkor már érthető, hogy kerül egy kocsmában csajozó srác a színházba. Ahogy mindezt végiggondolta, egyrészt azt érezte, hogy így fejben átgondolva a dolgot azért még ő se tudja letagadni saját maga előtt, hogy marhaság, másrészt meg azt, ha viszont netán mégis igaz, akkor máris egész jó kapcsolódási pont valakivel, hogy mindketten véletlenül vannak itt.

Kriszti, mint mindig, egy idő után most is felpattant, hogy táncoljon az ő oldalán ülő sráccal, így Zsófi kettesben maradt a Szintén Véletlenül Idekerült Fiúval, akinek szerencsére volt ennél rövidebb neve is, mert ezt azért nehéz lett volna újra meg újra kimondani: Ákos, ami még nem olyan meglepő, az már annál inkább, hogy emlékezett a névre, pedig amikor bemutatkozott, még egyáltalán nem érdekelte, csoda, hogy ezek szerint odafigyelt rá. Azt vette észre, hogy nem sikerül kivonnia magát a beszélgetésből, pontosabban nem, először azt vette észre, hogy valójában szándékosan ki akarta vonni magát a beszélgetésből, mert egy kis hang a fejében, ami épp olyan volt, mint a sajátja, azt mondogatta, hogy akármit is remélt a ma estétől, az ilyen kocsmai ismerkedések arra biztosan nem alkalmasak. De úgy tűnt, Ákos képes valahogy épp olyan ironikusan beszélni arról a szituációról, amiben vannak, mint ahogy ő gondolt rá: mint egy kívülálló, aki valójában csak azt hiszi magáról, hogy kívülálló, és nem is próbálja letagadni, hogy ez a hozzáállás mennyire nevetséges. Megnevettette, pedig tíz perce még olyan sötéten látta ezt a helyet, mint amennyire tényleg sötét volt – egy pillanatra átfutott az agyán, hogy ha megtalálja valahol azt a kurva villanykapcsolót, esküszik, hogy felkapcsolja, hadd ijedjen meg mindenki, hogy hol is voltak és kikkel is beszélgettek eddig –, és ez jólesett. Jólesett, hogy ilyen hosszú kihagyás után nem ugyanabba a mókuskerékbe szállt bele, amiből már annyiszor kirepült, mint ügyetlen hörcsög a rajta kacagó hatéves kislány terráriumában, és ettől valahogy még az is újra lehetségesnek tűnt, ahogy délelőtt is, amikor még csak barátkozott a buli gondolatával, hogy ma valami netán mégis más lesz, mint két éve, vagy előtte bármikor. És ettől az érzéstől hirtelen legalább egy lámpa mintha felgyulladt volna, pont az ő asztaluk fölött, és nem ijesztőbbek lettek a dolgok, hanem ragyogóbbak.

Ákos, Aki Szintén Véletlenül Került Ide, talán érzékelte rajta, hogy felengedett, talán úgy látta, hogy nem egy csillár, hanem ő ragyogott fel, mindenesetre egyre közelebb húzódott hozzá, illetve Zsófi nem tudta volna megmondani, hogy tényleg kevesebb centi különbség van-e kettejük között, mint addig, vagy csak ő érzi így, de így érezte. Felengedett kicsit, és a fiú talán ezt érezve, talán nem, talán szándékosan, talán nem, de érzelmesebb síkra terelte a beszélgetést, oda, ahol az ember már nemcsak arról beszél, ami mindenkit egyformán körülvesz a világban, mint a színház meg az időjárás, hanem olyasmikről is, ami csak őt magát: a családjáról, a múltjáról meg a saját érzéseiről. Szóba került, hogy ki honnan jött Budapestre és az egyetemre – nyilván az itt lévők kilencven százaléka az egyetemre járt, egy részük a koliban is lakott, hiszen itt buliztak épp egy sarokkal odébb –, és ha egyszer péntek este van, hogyhogy Zsófi nem utazott haza vidékre, és tulajdonképpen Zsófi nem is mondott semmit, de Ákos valószínűleg észrevehette azt a fél másodperc alatt átvonuló felhőt az arcán a kérdésre válaszul, nem csoda, hiszen még pont ott volt némi fény az előző ragyogásból, olyankor meg könnyebben feltűnik az árnyék is, a fiú együttérzően nézett rá, és finoman, ahogy a nyárfa termését váratlanul odasodorja az ember bőréhez a nyári szél, végigsimított Zsófi kezén.

Zsófi megdermedt, mint egy sikoly egy rossz álomban, amely nem képes előtörni az ember torkából: egyszerre érezte azt, hogy a másik ujjbegyeinek érintése úgy éget, mintha épp megbillogoznák, mint egy haszonállatot az istállóban, hogy fel kellene ugrania, fellöknie a székét, és hanyatt-homlok menekülnie, és azt is, hogy mennyire puha, selymes és simogató az a pehelysúly, ami a kezére nehezedett egy másodpercig. Pokolian égetett, de akkor is összekapcsolódtak egy pillanatra. Azt érezte, nincs egyedül, hanem meghosszabbították a testét, végre kinőtt az a testrésze, ami neki, szemben mindenki mással, mindig hiányzott. És az egész csak egy pillanatig tartott, kevesebb ideig, mint hogy a megfagyott sikoly kiolvadva hangot kaphatott volna, hogy egy felrúgott szék feldőlhetett volna, hogy a combizma engedelmeskedett volna az agyának, és kiegyenesítette volna a lábait, hogy menekülni tudjon.

Vagyis túlélte.

Most először túlélte. Igaza volt, jól érezte, hogy ez az este más lesz, mint a többi. Észrevette, hogy ugyan ösztönösen elkapta a kezét, de ez Ákost nem zavarta, vagy nem látszott rajta, hogy zavarná, hogy szokatlan, furcsa gesztusként értékelné, olyasvalamiként, ami mindent eldönt egy pillanat alatt, és amitől a mindenből rögtön semmi lesz. Talán észre se vette, tényleg olyan rövid idő alatt történt az egész, gondolta Zsófi, mindenesetre úgy érezte, azért nem árt, ha bátorítóan rámosolyog a másikra, és a mosoly ráadásul őszinte volt, igazából nem is annyira bátorító, mint inkább boldog, vagy már-már boldog. Olyasvalakié, akivel minden rendben van, aki ül egy kocsmában, és jól érzi magát, mint mindenki. Aki része a mindenkinek, sőt, egy kicsit még jobb is neki, mert éppen most simogatták meg a kezét, és hogy ez mennyire sokat jelent, azt elmagyarázni se lehetne, még akkor is, ha fájt, mert csak egy kicsit fájt, az meg olyan, mintha nem is lett volna semmi sem.

Mondott valamit a családjáról, hogy csak ritkábban szokott visszajárni, meg hogy nem volt olyan felhőtlen a gyerekkora, de inkább visszakérdezett, hogy Ákossal mi a helyzet, kettőt egy csapásra, gondolta, egyrészt akkor legalább nem neki kell beszélnie, másrészt meg az emberek úgyis azt szeretik a legjobban, ha beszélhetnek, és valaki figyel rájuk, hát rajta ne múljon. Viszont Ákos családjával nemigen volt probléma, ami persze jó, csak arra nem, hogy hosszasan lehessen beszélni róla, bár úgy tűnt, a fiú nem is annyira akar most beszélgetni, közelebb hajolt Zsófihoz, rámosolygott, mintha a mosolyával akarná kifejezni azt a sok szép és romantikus dolgot, amit éppen gondolna, ha nem kizárólag arra koncentrálna, hogy kellően romantikus legyen a mosolya. A zene mindenesetre neki dolgozott: épp véget ért a jellegtelen, elektronikus tánczene, és valami lassú kezdődött, Zsófi egy pillanatra a Házibuli című filmben érezte magát, majdnem körül is nézett, hogy megbizonyosodjon róla, nem görkori van-e az emberek lábán.

Visszamosolygott, kevésbé romantikusan, mint inkább zavartan, nem pontosan tudva, hogyan is illik reagálni egy ilyen hosszabbra nyúlt csendre. Ákos viszont pontosan tudta, mit kell tenni, mintha Zsófi mozdulatai vagy cselekedetei beilleszthetők lettek volna az ismerkedés koreográfiájának nagykönyvébe, aminek nyilván ő is birtokában volt, mint mindenki Zsófin kívül. Lassan átnyúlt az asztal fölött, Zsófi pedig megint azt érezte, hogy lefagy, kővé dermed, és mint egy lassított filmben, egy kéz közeledett az arca felé, amiben senki másnak nem lett volna semmi rémisztő, ő mégis úgy érezte, egy golyó közeledik felé, és nem tud elhajolni előle. A fiú lassan kisimított egy hajtincset a szeme elől, épp csak súrolva Zsófi bőrét a füle fölött, de ez a súrolás épp olyan volt, mintha nem egy ujjbegy, hanem az a bizonyos golyó húzott volna véresen felszakadó sebet a húsába. Zsófi összeszorította a száját és behunyta a szemét, hogy fel ne kiáltson, hogy el tudja viselni a kínzó érzést, és próbálta azzal nyugtatni magát, hogy az előbb is túlélte, hogy ez is csak egy tizedmásodperc, ezt is túléli, nincs semmi baj, nem lesz semmi baj.

De Ákos, miután végzett a frizurája átrendezésével, nem húzta vissza a kezét, hanem folytatta a mozdulatát, és a kézfejével végigsimította a lány arcát, lassan, szándéka szerint gyengéden végighúzva a kezét és az ujjait a bőrén. Mint a kánikulától felforrósodott aszfalt, ha az ember elesik, és az arcával szántja fel, olyan érzés volt; mintha minden ujj barázdákat szántana a bőrébe, rögtön ki is égetve a sebek szélét, hogy ne vérezzenek. Hiába szorította össze még jobban a száját és a szemét, hiába szorult ösztönösen ökölbe mindkét keze, nem bírta elviselni az érzést, és ezúttal engedelmeskedett is a lába, és felugrott az asztaltól, mintha egy béklyót rázna le magáról, és ha nem is dőlt fel végül a széke, azért vagy fél métert hátrébb csúszott mögüle, csak a szomszéd szék tartotta meg, oda is kapta a tekintetét, aki azon ült, hogy mi ez a szokatlan, a jól ismert koreográfiába sehogy sem illeszkedő jelenet, talán valami izgalmas történik végre, valami, ami kitűnik a kocsma homályos egyenfeketéjéből.

De Zsófi nem csinált már semmi más feltűnőt, ahogy állt ott teljesen összezavarodva, mint aki egy álomból ébred fel, és hirtelen nem is tudja pontosan, hol van. Állt egy másodpercig, olyan testtartásban, mint akit megütöttek, és kényszerítenie kellett magát, hogy ne kapja tényleg az arcához a kezét, ne tűnjön még őrültebbnek annál, mint amilyennek amúgy is tűnik. Most már Ákos is felállt, és egy pillanat alatt látszott rajta, őt a Zsófival valaha randizó srácok melyik csoportjába lehet beosztani: a zavarba jövőkébe. Én csak, hebegte zavartan, de nem tudta folytatni, nyilván nem mondhatta, hogy én csak azt csináltam, amit mindenki csinált volna, de azt sem, hogy én csak éppen az arcodhoz értem hozzá, nem értem, mi történik most. Ne haragudj, bocsánat, elnézést, felelte Zsófi, épp olyan hangsúllyal, mint amilyen a testtartása is volt, és ami leginkább egy ijedt kismadárra emlékeztetett, ami meglepetésében elfelejtett elröpülni. Ne haragudj, mondta még egyszer Zsófi, és hátrálni kezdett, majd sarkon fordult.

Miközben a kijárat, a felszín, az ismert világ, a normális időzóna felé vezető hosszú lépcső felé tartott a kocsma végtelennek tűnő, fullasztó barlangjáratában, körülnézett, de Krisztit sehol sem látta, úgyhogy egyszerűen csak kiszaladt a kocsmából, továbbra is olyan bizonytalan léptekkel, hogy előbb egy asztal sarkának, aztán a falnak ment neki. Elindult hazafelé, és az úton, kicsit úgy, mint ahogy a hipnózis után hasítottak belé az emlékek, sorra tudatosultak benne az utóbbi percek eseményei. Hogy azt hitte, most minden más lesz, mert először tényleg minden más volt. Hogy tényleg elhitte, de hogy hihette el tényleg, hogy lehetett ilyen hülye, hogy azt gondolta, bármi is változni fog, hogy gondolhatta, hogy áltathatta magát ezzel, amikor pontosan tudja, hogy valami nagyon nincs rendben vele, és akármit is csinál, ez így is marad, és kész. Ezt kiabálta a fejében az énje egyik, a hangosabbik fele, de ahogy lépkedett hazafelé, ahogy megszűnt a léptei ingatagsága, és úgy érezte, már aránylag normálisan nézhet ki, nem úgy, mint egy törött lábú őzgida, amely nem bír felkelni az autópálya aszfaltjáról, ahol épp az imént ütötték el, egy idő után egy másik érzés is befurakodott az önvád és a szégyen közé. Annak a pillanatnak az emléke, amikor egy kicsit jó volt, amikor a szögesdrótmarkolás mögött ott volt az érintés gyönyörűsége is, ha alig érezhetően, ha fájdalmasan is, de ott volt. Hogy mennyire közel volt ahhoz, hogy valaki végre úgy nyúljon hozzá, hogy az jó legyen.

A léptei ritmusára lett mindig eggyel erősebb benne ez az érzés, és egyre halványabb a másik, míg végül már ugyanannyira ott volt mindkettő, az elkeseredés és az egyre inkább vágyba forduló emlék az érintésről, és hogy milyen lenne, ha megismétlődne, akár egy kicsit a fájdalom is maradhatna, ha máshogy nem lehet, még mindig jobb, mint a semmi, milyen lenne, ha az ujjak nemcsak a kézfejét simítanák végig, de a karját, az egész testét is, lassan, finoman, ugyanolyan puhán, mint amit a kocsmában érzett a fájdalma mögül, mintha vattával simogatnák, mintha csak a finom, meleg szellő borzolná össze a bőre fölött a pihéit, kellemes libabőrözést okozva ezzel, és ezek a simogató ujjak ott érintenék meg, felfedezve a teste rejtett zugait is, ahol a legjobb érzést keltik, ugyanúgy égetőt, de nem fájdalmasan, hanem gyönyörrel tele, és nemcsak a fejében, de a testében is érezte, hogy vágyik rá, hogy akarja azt a kezet, magán, magában. Azt érezte, mindjárt felrobban, de tudta, hogyan tartsa vissza a robbanást, és amint hazaért, és magára zárta az ajtót, csak arra koncentrált, hogy most a saját kezében van az irányítás, most ő dönti el, hogy megtörténjen-e vagy sem, amire vágyik, most uralma van a teste minden pontja és minden funkciója felett, most végre ő kontrollál mindent, nem hagyhatja cserben a teste, hanem pontosan úgy cselekszik, ahogyan irányítja. Máskor nem képes rá, hogy elviselje a fájdalmat, máskor fel kell pattannia a székből, hiába nem akar, de most nem, most ő dönt arról, mi történjen. Sokat ivott az este, de mosdóban csak akkor volt, amikor a kínos találkozás elől szökött el, de akkor is csak a tükörig ment, most érezte a hólyagjában a nyomást, de összeszorította az izmait. Élvezte, hogy megteheti, hogy nem kell törődnie azzal, amit a teste akar, és hogy ezúttal nem a teste diktál, hanem ő. Szorosan összezárta a lábát, odaszorítva a combjai közé a kezét is, és élvezte a várakozás minden másodpercét, végiggondolva, hogy mi lehetett volna, hogyan lehetett volna, mit és hogyan tehetett volna vele a fiú, aki eljött volna vele ide, a szobába, ha vele marad, ha a kocsmában simogatja tovább, amíg a vágy fel nem parancsolta volna őket ide, mit érezhetne most, ha nem egyedül lenne, és közben a kezével próbálta a lehető legpontosabban visszaadni magának ugyanazt a gyönyört, amit elképzelt, és amit nem ismerhetett, amit a teste nem volt hajlandó megadni neki soha, mert mindig elárulta, de most nem, most ő irányított, most végre engedelmeskedett minden izma, és akarta, ki akarta élvezni ennek minden gyönyörét.

Amikor a földre rogyva, jobb kezét az ágyékára szorítva végül elengedte magát, a megkönnyebbülésen és a combján lassan végigfutó melegségen kívül a másodperc törtrésze alatt végigfutott rajta az elégedettség érzése is, hogy azt csinálhat, amit akar, akár még azt is, amiről évekig tanították neki, hogyan kell és hogyan illik elkerülni – mert most ő uralta a testét, most nem parancsolt neki az anyja sem, nem szólt rá, hogy mit csinál, hogy ezt nem szabad, most mindegy volt, mit akar anya, nem szólhatott bele sem ő, sem senki a világon. Az átázott bugyija alá csúsztatta a kezét, és olyan akaratosan nyúlt önmagához, ahogyan egy férfiról, mindegy, melyik, bármelyik férfiról feltételezte, hogy hozzányúlna, és csak a letaglózó remegés után eresztette ki a ki tudja, mióta önkéntelenül benntartott lélegzetet egy hosszú sóhajjal.

De ahogy a sóhaj véget ért, belőle is eltűnt a másik én, csak az maradt, amelyik kiabált, amelyik azt mondta, mégis mit gondol, hogyan is létezhetne olyan férfi, aki hozzá tudna nyúlni, hát láthatta, ma is újra láthatta, hogy ez lehetetlen, és hogy nézzen magára, milyen ember az, aki így, aki ezt, és ahogy felállt, a nadrágja szárából lecsöppenő minden egyes csepp a méltósága, az önbecsülése egy darabja volt, ott szivárgott a ruhájából, le a padlóra, ahol tócsába gyűlt minden melegség, minden nedvesség, ami benne volt, hogy ő ott maradjon kiszáradva, mint aszálykor a homok.

Úgy mosta fel a szobát, mintha nem azért járna görnyedt háttal, mert a felmosófát fogja, hanem mert soha többé nem bírja kihúzni magát. Még nem végzett, amikor fordult a kulcs a zárban, és Kriszti nyitott be, majd állt meg meghökkenve a küszöbön, hogy aztán végignézve a már pizsamába bújt szobatársán meg a felmosóvödrön, azt mondja, kitakarítottál, babám?, hát milyen bolond vagy, te lány, ugye tudod, hogy legszívesebben megölelnélek? Nincs semmi baj, hogy eljöttél, nem kell erőltetni a pasizást, ugye tudod, hogy senki nem várja tőled?, mondta neki, ő pedig nem tudott mit válaszolni, mintha egy betontömb nehezedett volna rá, csak nézett a lakótársára megtörten, és legszívesebben, ha egyáltalán meg tudott volna szólalni, csak annyit mondott volna neki, segíts. Segíts.

x

nézem a mosolyát nézem ahogy mosolyog olyan szép a mosolya olyan jó lopva ránézni a haját a szemét az arcát mindenét nézni nézni nézni szeretem nézni szeretek a közelében lenni ha megsimogathatnám ha magamhoz ölelhetném akkor biztosan ő is érezné hogy szeretem és akkor minden jó lenne

minden jó lenne

jó lenne

jó lenne

nagyon jó lenne

nagyon

1

Először akkor éreztem, hogy rá se bírok nézni nekem az én jobb kezemre, amikor először árult el engemet, kezdett bele a történetbe Gyuri bácsi, és egyetlen perc, egyetlen mondat se kellett, máris látszott a kissé elhomályosult tekintetén, hogy vissza is tért oda, a múltba, ahonnan a szavai visszhangoztak most a kórteremben. Ugyanolyan hajnal volt, mint a többi, folytatta elmélázva. Ugyanúgy fölköltött a kakas, mint bármikor, nem ígérkezett az a nap se másnak, mint az előző vagy a következő, hát ki tudja már, hány éve épp ugyanúgy éltünk a Marival, hogy költ a kakas, ő fölteszi a kávét a tűzre, mire kibugyog, fölkelek én is, oszt ha megittuk, csizmát húzunk, és uzsgyi az állatokhoz. De azon a reggelen a Mari csak nem ébredt fel sehogyan se: csak ott feküdt mellettem az ágyban, ruhástól, tetejétől a talpáig, még a csizmája is a lábán volt, máig emlékszem, hogyan öntött el akkor engemet az ijedtség, ahogy végigmértem az egész testét neki, először még nem is láttam jól, csak úgy homályosan, hát a szemem alig nyílt még ki akkor. Nem volt akkoriban már olyan nagyon jól a Mari, megmondom tinektek, de azért az, hogy ruhában aludjék, az akkor is különös volt énnekem. Megráztam a vállát, hogy ébredj fel, Mari, ébredj, evvel a jobb kezemmel ráztam, de meg se moccant, és akkor megéreztem a kezem alatt azt a hideget, ami sehogy se volt normális, olyan hideget az ember nem érez sohase, ha tél volt volna, akkor se, ez a hideg, ez más volt. Markoltam a vállát, a hideg vállát, nem bírtam elengedni sehogyan se, hanem csak erősebben ráztam egyre, míg végül felém nem billent a teste, hogy belenézzek a tágra nyílt, üveges szemeibe, amikbe nem volt benne semmi se, s lássam, már bocsássátok meg nekem, a szájára száradt okádékot, a bőre furcsa színét, meg a foltokat rajta, mind olyan volt, hogy az ember érezte, hogy ez ellene van a természetnek, hát rögvest látszott, hogy mi történt, nem kellett azon gondolkodni se, reá volt az írva a bőrére a Marinak. El akartam rántani a válláról a kezemet, de hiába, meg aztán kiáltani is akartam, hát megmondom férfiasan, hogy rettentőn megijedtem, de se ez nem sikerült, se az, csak feküdtem, tátott szájjal, de némán, a jobb kezem meg markolta azt a hideg vállat, én nem is tudom, meddig lehettem így, mint a hülye, mozdulatlan, kitátott szájjal, teljes erőmből markolva a Mari vállát, emlékszem, egész kifehéredtek az ujjaim. De aztán csak sikerült elengednem nagy nehezen, s kiugrottam az ágyból, akkor már mintha vasvillával döftek volna meg alulról, s ami azelőtt nem gyött ki a torkomon, most aztán igen, vagy egy teljes órán keresztül csak üvöltöttem, s avval, a jobb kezemmel ütöttem-vágtam a falat közben, rémültömben is, dühömben is, meg azért is, hogy kirázzam belőle azt a hideget, ami ott maradt benne, akármi idő is telt el utána. S mire erőt bírtam venni magamon, már nem is tudtam telefonozni a doktornak, mert mire abbahagytam az ordítást, semmi hangom nem maradt, a számat is alig bírtam már kinyitni, a jobb kezem meg sajgott, már azt éreztem, hogy én is félig holt vagyok, és megmondom én, hogy akkor gondoltam is arra, hogy tán jobb is volna, ha az volnék én, ha ott feküdnék inkább én is békébe a Mari mellett, ugyanolyan hidegen, nem pedig ez, hogy egyedül legyek ott a házban, az érzéssel, hogy onnantól aztán mindig az lesz, az egyedüllét.

Hát hogy a telefont hiába emeltem föl, belészólni sehogy se tudtam, úgy rohantam be épp ide, a kórházba, ahogy voltam, de megszólalni még itt se tudtam, emlékszem, mintha forró szurkot nyeltem volna, hát szó nélkül magammal rángattam az első doktort, akit találtam, hogy aztán, amikor látta, mi van, ő hívja a többieket, a halottkémet meg mittudomén, ki mindenkit még. Meg hiába ellenkeztem, hogy engem ugyan hagyjanak békén, van nekem bajom nagyobb is, a bevérzett torkomat is ellátták egy füst alatt, miután letakarták s elvitték szegény Marit. Hogy nekem meg avval kelljen foglalkozni, hogy mi kencét raknak épp a szájamba, ahelyett, hogy legalább még utolszorra megnézzem a feleségemet, ahogy viszik elfele a házból, azt nem bocsátom meg nekik sohase.

Akkor én utána hetekig úgy tartottam csak magam előtt a jobb kezem, csupa kék-zöld s véres folttal, mint egy rusnya holmit, mint egy gyilkos valamicsodát. Nem ment ki belőle az a hidegség, még úgy se, hogy csak úgy lüktetett még napokig, földagadva, megvarasodva, akkor is csak a hidegét éreztem a Marinak a kezemben, hát nem akartam én azt magamhoz közel tartani, nem akartam én ránézni se, nem akartam, hogy tudomást kelljen róla vegyek, mert ha csak ránéztem, azt láttam, ahogy a Mari hideg vállát markolja azon a hajnalon, s olyankor az utolsó részletig újra láttam mindent, a bőrén a foltoktól a szájára száradt mocsokig, s én azt nem akartam látni sohase többet. Nem akartam hát én látni se a jobb kezemet.

S aztán később már tudtam azt is, hogy meg is van átkozva az a kezem. Tudhattam volna már akkor, amikor gyerekként apám mindig lekevert egy akkora nyaklevest, hogy az asztalon koppant a fejem, ha csak egyszer is bal kézzel ettem a levest, mert nekem, na, hát úgy volt természetes. De nem, neki az kellett, hogy jobbal fogjam, mint akárki más. Jobb kézzel kellett nekem csinálni mindent, hiába nem tudtam én úgy, a levest is alig bírtam kimerni vele a tányérból, kilögybölt a kanálból a fele, s aztán a számba is alig találtam be vele, hogy azt már ne is mondjam, ahogyan írnom kellett vele, az is milyen randa volt, hogy elolvasni alig lehetett a girbegurba firkámat, pedig a balommal tudtam én írni rendesen, abba hiba nem volt. De apámnak az kellett, hogy én ne legyek neki balog, mert a családban olyan nincsen, hogy az félkegyelmű mind, meg minden ilyennek elmondott. Már akkor az volt, hogy mintha emberek lettek volna a kezeim, akikkel így vagy úgy, de együtt kell éljek, én azt éreztem, hogy a bal kezem az, amire számíthatok, s akivel jobban megvagyunk egymás közt, a jobb meg csak úgy mintha odafurakodott volna, de avval is jóba kellett lennem, ha nem akartam hirigbe lenni folyton az apámmal, pedig hát persze hogy nem akartam, a rossznyavalya se akart egyetlen nyaklevest se tőle, nemhogy majd még minden ebédkor, meg mindig, ha meglát a jobbik kezemet használni, a jóisten mentsen meg tőle. De akkor még csak ez volt, hogy a jobb a rosszabb, a bal meg a jobb, pedig már érezhettem volna, hogy mi az igazság. Hogy meg van az átkozva, isten bocsássa meg, hogy ezt mondom.

Amikor aztán szegény Mari halála után ki tudja, mennyi idővel végre is először használtam újra a jobb kezemet is, hát meg is lett a baj rögvest. Emlékszem a napra pontosan, mert jött a kisunokám, hogy születésnapot üljünk, nagy volt az örömöm, hogy addig se vagyok már végre egyedül, meg hogy nemcsak az a nagy csönd van ott a házban, hanem rögtön a legjobb muzsika, a kicsi gyereknek a kacagása meg a futkosása, hát már majd megsüketültem addigra, akkora nagy lett a csönd otthon a Mari nélkül. Hát az ünnepre ki akartam tenni magamért, s könyvből, a sütő mellett állva s lapozgatva sütöttem neki tortát, hisz a Mari volt az csak, aki fejből is tudta, hogy kell az olyat, én még nemigen csináltam ilyesmit, legfeljebb ha a tojást feltörtem neki nagy néha, nemhogy még mindent én csináltam volna. De hiába volt az egész, mert ahogy nagy nehezen végeztem vele, s húztam volna ki a tortát a sütőből, lett, amilyen lett, tán nem valami szép, de hát tudtam én, hogy a kis Fannikának nem az lesz majd a legnagyobb baja, hogy a süteményt méregesse majd körzővel meg vonalzóval, hanem majd örül, hogy van édesség, meg hogy kakaós, mert az szereti, szóval ahogy húztam ki a jobb kezemmel a sütőből, kicsúszott belőle, s kárba ment az egész a padlón, mind, amivel annyit dolgoztam, amivel a gyereket akartam meglepni, ott ment pocsékba a konyhakövön. Még akkor azt mondtam magamnak, hogy hát nem használtam soká, megmacskásodott, s azért van csak ez az egész, de nem volt ám igazam, utána is csak potyogtak ki a jobb kezemből a holmik mindig: el volt az átkozva. Akkor már elkezdtem odafigyelni a dolgokra, s láttam, hogy mi van, hogy ha a jó bal kezembe fogom a poharat, akkor soha nem is esik le, a baj mindig csak akkor jön, ha a jobb kezembe veszek valamit, de hát az embernek azért van végső soron mégiscsak két keze, mert eggyel önmagába nem boldogul, hát néha muszáj használni, de bár ne kellett volna soha. Amikor még a Marinak valami régi porcelánfigurája esett ki a jobb kezemből, azt mondtam, hogy annyi baj legyen, több is veszett Mohácsnál, de aztán egyszer odébb akartam rakni a sifonérról a Mari leánykori fényképét, és az esett ki a jobbomból, s tört ripityomra az is a padlón, akkor már azt mondtam, hogy én többet magam előtt le nem tagadom, hogy ez a kezem el van átkozva nekem, mindig is el volt, bár sose kellett volna használjam, mert elárul, mert megcsal, mert csak a bajt hozza rám mindig.

Minden baj annak a jobb kezemnek volt azután köszönhető. A kisunokám is azért vadult el tőlem, én már megmondom ezt is tinektek őszintén, gyerekek, már minek tagadjam. A kertben játszottunk a kicsivel, és bár olyan nagyon fiatal már éppen nem voltam, én álltam mindig a sarat, csak halljam azt a kis kacagását neki, mindig kapható voltam én mindenre, amit akart az a gyerek játszani. Azt igen szerette, hogy reám akaszkodott, én a kis kezeit fogtam, s úgy pörgettem meg, mintha röpülne, aztán, ha el is szédült tőle, utána mindig akkorát nevetett, hogy csoda. Csak aztán egyszer, amikor így pörgettem a kicsi lányt, kicsúszott a keze, persze hogy a jobb kezemből, s akkorát esett ott a tornác betonján, hogy nézni is fájt, nem csoda, hogy úgy üvöltött szegényke, még az orra vére is eleredt neki, alig tudtuk elállítani, s akkor onnéttól félt már ettől a röptetéstől, nem is akarta már többé, pedig addig úgy szerette szegényke. Másszor meg az volt, amikor nálam volt a hétvégén, s főztem a vasárnapi ebédet, addigra már ehhez-ahhoz a könyv se kellett, muszáj volt megtanuljam, hogy már oly régóta nem volt a Mari, legalább az egyszerűbbjét, már egy húst azért csak ki kell tudnia rántani az embernek, nem-e van igazam. A kicsi lány meg szerette nézni, ahogy fől az étel, meg ahogy ügyetlenkedek ott a konyhában, akkor is ott leskelt, amikor aztán a jobb kezemmel ügyetlenül raktam be a húst a serpenyőbe, s kifröccsent a forró olaj szegény kislánykára, s úgy megcsípte, hogy csak úgy óbégatott, s amíg nyugtatgattam, még a hús is odakozmált.

Meg aztán, én megfogadtam, mielőtt befeküdtem ide a kórházba, hogy én többé már mindenkivel őszinte leszek, hát elmondom ezt is, isten bocsássa meg nekem, vagy ne is bocsássa, mert tudom, hogy erre nincs bocsánat. Nem vagyok én se tökéletes, hát messze nem vagyok, a jóisten ezt úgyis tudja, s ha ő tudja, akkor más előtt meg minek titkoljam, hát megesett, hogy a kislány, mert igen eleven, a rosszalkodásban igen találékony kis teremtés volt, felbőszített. Persze nem történt meg az ilyen sokszor, meg hát igyekeztem én türelmes lenni a kicsivel, csak hát amióta nem volt a Mari, annyi baj volt, annyi nehézséget s bosszúságot szült az élet, hogy nem mindig sikerült. Hát volt, hogy amikor egyszer igazán feldühösített az a szegény gyerek, én, megmondom az őszintét, evvel az elátkozott kezemmel adtam neki egy pofont, de azonnal megbántam én azt, tudom, hogy nem lett volna szabad, rögvest próbáltam csitítani a kicsit, de hát hiába, csak zokogott a szentem keservesen, nem hallgatott már rám, hogyan is hallgatott volna. Na az volt az, hogy utána már nem hozta át többet hozzám az anyja. Ez miatt az elátkozott jobb kezem miatt. Azóta is úgy hiányzik a Fannika, hogy sajog belé a szívem, de megértem én az anyját, hát nem lehet azt megbocsátani, amit tettem.

Hát esküszöm az élő istenre, jobb lett volna, ha soha nem használom ezt a kezemet, és fele annyi baj se ért volna az életben. Bár születtem volna enélkül, vagy vágták volna le rögvest akkor, amikor a Mari itt hagyott, vagy akármikor, csak már korábban. Engem ugyan nem érdekel, mint mond az orvostudomány, hogy az orvosok nem hisznek el semmit, ami nincs benne a nagy, mindentudó könyveikben, én igenis tudom akkor is, hogy azért épp oda, a jobb kezemre ment az a daganat, mert annyira gyűlöltem világéletemben, mert annyira vágytam rá már egy idő után, hogy inkább ne is legyen, hogy ez lett az eredménye. Amikor elkezdett mindenféle bajom lenni, s mintha a kezem se lett volna valahogy rendben, én, bizisten, észre se nagyon vettem, nekem az már természetes volt, hogy sose jó ottan semmi, s hogy a daganat növögetni kezdett, akkor is azt hittem még, hogy csak én látom úgy a nagy gyűlöletembe, nem pedig hogy valóban úgy van. Alig vettem rá magamat, hogy egyáltalán az orvosnak megmutassam, úgy megszoktam addig már, hogy valamit mindig kibabrál velem, s nem szaladgatok orvoshoz vele mindig olyankor, hát most mért jöttem volna. Hónapokig tartott, míg mégiscsak azt mondottam magamnak, hogy már bizony ez tényleg elég furcsa, még a többihez képest is, és megmutattam idebent valakinek, de akkor már itt fogtak, haza se engedtek, s hogy le kell metszeni, mert már nincsen más választás, s még örülhetek, hogy csak ennyi.

Hát meghallgatta a jóisten végül, amit akartam, és megszabadított tőle végre, mondta, és maga elé emelte a bekötözött, csonka karját, aztán odatartotta előbb Ilona, majd Ferenc elé, mint valami mindent eldöntő bizonyítékot. És nemhogy nem bánom, de mindennap hálát adok érte, hogy vénségemre legalább már nem lesz több gondom nekem vele, ha eddig annyi volt is, most már legalább békességben pihenhetek. Csak az a feneség, mondta egy kis szünet után, hogy most meg fáj s viszket, hogy már nincs is ott, s azt mondja a doktor, ez így is lesz még egy darabig. Ameddig ott volt, akármennyi bajt is hozott, az az egy legalább nem volt, hogy viszketett s fájt volna. Hát nem hagy engem teljesen nyugodni még így se, de annyi baj legyen, majd ez már csak elmúlik, ezt a kicsit már kibírom én. Jó ez így. Tényleg így a jó. Hogy már nincs reám nőlve, többet már legalább nem okoz bajt senkinek se az az elátkozott kéz.

16

A magasba emelte a kezét, és élvezte, ahogy a komorságával hideget sugárzó éjszaka mégis melegen olvad rá a kinyújtott karjára: úgy nyúlt bele az éjszakába, mintha nem a levegő, hanem valami más, sűrűbb, puhább anyag venné körül. Szerencséje volt, hogy a szülei pont mostanra szervezték az ünnepséget: telihold volt, és olyan tiszta volt az ég, hogy azt érezte, ha elég magasra tudna nyúlni, összefestené a kezét feketével. Elsétált az üres, megviselt kutyaházig, céltalanul, csak a lába vitte arra, és a megszokás. Zsófi az egyik kezével a házikó tetejére támaszkodott, a másikkal a szájához emelte a poharát, és miközben ivott, a holdat nézte, ugyanazokat a hol fehérnek, hol ezüstszínűnek látszó krátereket, amelyek nem változtak gyerekkora óta.

Elsétált a kert végéig, ahol egykor a lyuk volt a kerítésen, és közben úgy nézett újra meg újra maga mögé, mintha jönne vele valaki. És jött is: a telihold olyan erővel ragyogott, hogy hiába volt éjszaka, jól láthatóan kirajzolódott az árnyéka. Semmi varázslatosabbat nem tudott ennél, az éjszakai árnyéknál elképzelni: éjszaka van, a napnak már híre-hamva sincs rég, látnia se kéne semmit a sötétben, és mégis ott az árnyéka, vele lépked az almafák lombjának finom susogása alatt, az árnyékember az árnyékfák között, ő maga meg az ezüstös-fekete fénnyel megvilágított lombok alatt, és nincs egyedül. Ilyenkor sosincs egyedül. Amióta Brúnó nem volt, megszerette a teliholdat: volt, hogy az egész éjszakát kint töltötte az üres kertben, ami ilyenkor úgy tűnt, mintha egy kiürült világ része lenne, ahol nincs senki más, és nézte a fekete, néma testvérét, amit nem anya, hanem a holdfény szült, és nyugalmat érzett, hogy csak ők ketten lebegnek itt a feketeségben, együtt ezen a végre békés világon, ülnek ketten a földön, alatta lelapul a fű, a másik alatt csak elsötétül, és ilyenkor kitapogatta azt a fűcsomót, amelyiknek a fele őalatta volt, a másik felén pedig az árnyék pihent, és végigsimította a fűszálakat, mint régen a másik testvére, Brúnó barna szőrét.

Csak az árnyéka mozgott, ő nem, ahogy haladt az égen a hold, és ez sosem volt unalmas; nézni, ahogy a másik játszik, fogócskázik vele, közelebb ül hozzá vagy elhajol előle, összeér a karjuk vagy a másik hozzásimul és a vállára hajtja a fejét, és végül, ahogy telnek az órák, átül a másik oldalára, de magára nem hagyja sosem. Csak ilyenkor másnap nem értették a szülei, miért olyan álmatag, miért alszik el az asztal mellett ülve. Most sem tudta, meddig ült ott, a viszki már elfogyott, de a másik, aki az évek során ugyanakkorára nőtt, mint ő, még fogta a kezét. Egy idő után, amikor már csípett a hűvös, és kicsapódott a szája fölött a hajnal jöttével a pára, elindult vissza a házba, lassan, hogy kiélvezze még az utolsó közös lépteiket, és nézte, ahogy a tornác lámpájához közeledve a másik végül elmarad tőle, a villanykörte fényében még egyszer, egyszerre búcsút intettek egymásnak, és érezte, hogy nem fog tudni elaludni ma sem.

A buli óta szinte teljesen ébren töltött minden éjszakát, és egyre többet járt a természetbe, volt, hogy már a reggeli első busszal kizötyögött, akkor legalább egészen egyedül lehetett a fák között, ha már úgyis megunta a forgolódást az ágyban, az üres szobában: Kriszti nem igényelte a nyári elhelyezést a kollégiumban, aminek ő kevésbé örült, Ariel viszont annál inkább, gyakorlatilag abban a pillanatban elfoglalta az ágyát, hogy Kriszti kilépett az ajtón, és olyan kéjesen nyújtózkodott benne naphosszat, mintha direkt neki vettek volna egy gigantikus, új fekhelyet. Így legalább volt hova átvonulnia, ha már nem bírta tovább idegekkel a gazdája forgolódását, és megelégelte, hogy a párnája, amit rajta kívül mindenki más úgy nevezett volna, hogy Zsófi lába, annyit mozog éjszakánként. Fogalma se volt, meddig fogja bírni alvás nélkül, főleg, hogy a pszichológusa is épp a nyári szabadságát töltötte, úgyhogy igyekezett inkább nem gondolni rá, a szőnyeg alá söpörni az aggodalmát és a szorongását a kínzó kérdés miatt, még ezt is jobbnak, kevésbé kockázatosnak érezte, mint szembenézni a problémával. Egy sötét csomag ugyan ott növekedett benne valahol mélyen, de azzal nem volt muszáj foglalkozni.

A fák jót tettek neki. Bár a madarak miatt kezdett el kijárni, hamar rájött, hogy maga az erdő is olyan, mint egy tabletta nyugtató vagy három pohár bor, és még mellékhatásai sincsenek, sőt a másnap sem rosszabb tőle. Az erdő volt az a hely, ahol úgy tudta megélni a pillanatokat, hogy nem érezte azt, lehetne másképp is. Néhány alkalom után rájött, miért érez ilyenkor akkora békét: itt nem kellett odafigyelnie arra, milyen hangok érkeznek felé, elég volt csak elfogadnia, hogy olyanok, amilyenek, és nem múlik azon semmi, hogy ő hogyan értelmezi őket. Ezek végre nem szavak voltak, nem mondatok, nem fejeztek ki érzéseket, elvárásokat és nem generáltak problémákat, ezeknek a hangoknak a gazdái biztosan nem akartak semmiféle stresszt okozni. Itt semmi miatt nem kell készenlétben lenni, le lehet ereszteni a görcsösen felhúzott vállat, kiereszteni a levegőt és szabadnak lenni, mert itt csak a tavalyi avar ropog a láb alatt, vagy néha egy-egy faág törik ketté, a madarak neszeznek vagy kopácsolnak a fákon, és ebben nincs semmi, de semmi nyomasztó. Az erdő talán az egyetlen igazán békés hely a világon. Ha minden más törékeny üveg is, ez fából és földből van, ha az ember elesne, akkor is puhán megfogná, nem kellene attól félni, hogy összetörik, és a szilánkok összevagdosnak mindent.

A madarak csak a bónuszt jelentették mindehhez. Amióta elkezdett érdeklődni irántuk, úgy érezte, mintha eddig világéletében elfelejtett volna fölfelé nézni, mintha azt hitte volna, csak előre meg lefelé vannak dolgok, pedig csak fel kellett volna emelnie a fejét, hogy észrevegye, ott is van egy másik világ, és semmit nem kell csinálni, csak odanézni, hogy ez is megmutassa magát. Mintha valamiféle jutalom gyanánt kapott volna egy plusz réteget az eddigiek mellé, ami onnantól fogva bármikor elérhető lett számára. A kisujját sem kellett mozdítania, nem kellett bemásznia valami ódon ruhásszekrénybe, hogy ott találja meg a másik világ kapuját, hanem egyszer csak feltárult előtte az a világ; mindig is ott volt, csak most már volt szeme rá, hogy lássa is.

Odakint, az erdőben volt akkor is, amikor az anyja felhívta a családi ünnepség miatt. Épp megbabonázva állt egy kis fa – vagy talán csak egy nagy bokor – mellett, és az zakatolt a fejében, hogy lehet ilyen szerencsés. Egy fészket nézett, egy igazi madárfészket, amilyet még sose látott, és nem is gondolta, hogy valaha látni fog, úgy hitte, a madaraknak van annyi eszük, hogy a fák csúcsára építik a házukat, tíz-húsz méter magasba, ahová ő sose láthatna be, de most nem ez volt a helyzet, a fészek ott volt alig magasabban, mint ő, puszta szemmel látni lehetett mindent. Persze azért nem volt annyira feltűnő, de neki ebben is szerencséje volt: amikor elment a fa mellett, szokatlan szárnysuhogás hangjára kapta fel a fejét, vagy inkább verdesésre, levelek, ágak és szárnyak csapkodásának és súrlódásának hangjára, úgyhogy megállt, és megpróbálta megtalálni a zajok forrását. És egy idő után, követve a hangot, látta is, hogy egy barnás madár egyensúlyoz a fészke szélén, épp abbahagyta a csapdosást a szárnyaival, ahogy megtalálta az egyensúlyát, a barna kabátja alatt fehér volt a tollruhája, rajta megannyi, apró barna folttal. Csak egy kicsit kellett gondolkodnia, hogy eszébe jusson, amit a Facebookon annyiszor látott, más szerencsés emberek folyton ilyen madarakról töltöttek fel fotókat, hogy megkérdezzék a profikat, milyen fajt is sikerült közelről lefényképezniük. Énekes rigó, ugrott be neki, és rögtön utána, hogy esetleg léprigó, a kettő között nem nagyon látta a különbséget, akárhogy magyarázták a hozzászólásokban. De nem is lett volna ideje gondolkozni rajta, mert akkor észrevette a fiókákat is, és mintha hirtelen körbefonta és megragadta volna a fa gyökere, onnantól mozdulni se bírt, csak nézte, ahogy a kismadarak a nyakukat nyújtogatják az anyjuk felé, hatalmasra nyitott csőrrel, ringó testtel, mintha a szél fújná őket, ádáz csipogással, ami mégis egészen halk és tompa volt, hiába látszott, hogy minden erejüket beleadják a zajongásba, így is épp csak hallani lehetett a lefojtott hangokat, mintha nem is az orra előtt történne mindez, hanem tizenöt fával odébb, vagy egy vastag fal mögött.

Nem bírt és nem is akart megmozdulni akkor sem, amikor a tojó elszállt – vagy legalábbis ő azt gondolta, biztosan a tojó, és fejben feljegyezte magának, hogy majd otthon nézzen utána, hogy megy a családi élet az énekes rigóknál, már ha tényleg azok egyáltalán, vajon valóban a tojó eteti-e a fiókát, ahogy logikusnak tűnik –, csak bámulta tovább a fészekből kimeredő, meglepően nagy, sárga csőröket, és nézte, hogy nem változik semmi, hiába nincs már ott az anyjuk, a kicsik ugyanúgy nem csinálnak mást, csak követelik a törődést, tátognak, mintha észre se vennék, hogy a levegőnek és felettük a leveleknek mutogatják csak a feneketlen bendőjüket, az anyjuk meg néhány percenként visszaszáll, és az ételt, amit talált, bedobálja a kicsinyei csőrébe, aztán újra elröpül, és kezdődik minden elölről. Úgy tűnt, az anyamadárnak semmi másról nem szól az élete, csak arról, hogy a fiókáit nevelje, nincs semmi más feladata, mint élelmet és életet biztosítani nekik, egyetlen perc pihenő nélkül, mert a kicsik tudják, hogy az anyjuk nélkül életben sem maradhatnának, és az anya is tudja, hogy minden csak rajta múlik, és nincs olyan, hogy rossz nevelés, nevelés van és életben maradás, vagy mulasztás, de akkor mindennek vége. A három kismadár folyamatosan tartotta a száját, semmi más igényük nem volt, csak hogy gondoskodjanak róluk, és láthatóan teljesen természetesnek tartották, hogy ez annak rendje és módja szerint meg is történik. Csoda, hogy görcsbe nem áll a nyakuk, gondolta Zsófi, úgy nyújtogatják az anyjuk felé, ők még akkor is azt hiszik, hogy az majd megeteti őket, ha a tojó ott sincs. Milyen lehet így élni, ennyire függeni az anyaállattól?

Akármeddig el tudta volna nézni őket, nem is nagyon volt tudatában, hogy egyáltalán telik az idő, amíg fülsértően hangosan meg nem szólalt a telefonja. Úgy megijedt a váratlan zajtól, hogy hátraugrott egyet, egyenesen egy rakás ropogva összetörő száraz ágra. A rigómama viszont a legkevésbé sem zavartatta magát, pedig Zsófi azt hitte, ha ő így megijed, akkor a madár úgy fog elszelelni, mint egy vadászgép, de úgy tűnik, kettejük közül neki voltak gyengébbek az idegei. Hogy vagy, kislányom, szólt bele a telefonba az anyja, miközben Zsófi kikászálódott a törött ágak közül. Hogy vagy, hát ez jó kérdés, mondta magának, vicces lenne, ha tényleg komolyan válaszolna. És ez a gondolat szöget ütött a fejébe; épp a lábáról söpörte le az apró levél- és fűszáldarabokat, de egy pillanatra megdermedt a mozdulat közben. Eszébe jutott mindaz, amiről a terápián annyit beszéltek a pszichológussal: egyszerre van meg benne a vágy, hogy megértsék, ugyanakkor falat húz a saját érzései elé védekezésből, amivel csak azt éri el, hogy senki se képes igazán megérteni, hiszen ugyanazzal a fallal zárja el előlük a lelkét, mint amivel védekezni szeretne, és legfeljebb egy gondolatolvasó vagy léleklátó jönne rá, mit is szeretne annak ellenére, hogy ennek semmi jelét nem adja. Ha belegondolt, rájött, hogy igazából erre vágyik: valakire, akit beengedhet a fala mögé, és aki valahonnan magától is tudja, mi van a fejében vagy a lelkében, és neki semmilyen erőfeszítést nem kellene tennie azért, hogy megértesse magát. Ehhez persze a leginkább arra lett volna szükség a csodák helyett, hogy ő megnyíljon. Ez volt a gondolatkísérlet kevésbé kellemes része. De úgy döntött, legalább kipróbálja, hadd örüljön a pszichológus.

Ott vagy, kislányom, kérdezte az anyja a kelleténél hosszabbra nyúlt csend másik oldalán. Itt vagyok, felelte gyorsan, és hogy hát, mostanában nem vagyok olyan jól. De mi a baj, kérdezte óvatosan az anyja. Hát, nem érzem magam túl jól – egyelőre eddig jutott a kitárulkozásra tett kísérletben, de érezte, hogy ennél azért lehetne többet is, úgyhogy gyorsan hozzátette, egy ideje már nem nagyon tudok aludni éjszaka. Megint a szíved? – az anyja úgy kiáltott fel, mintha a legrosszabbat feltételezné, mintha Zsófi arról kezdett volna rendelkezni, hogy milyen fából készült koporsóba temessék, és milyen zene szóljon a szertartás alatt. Dehogy a szívem, anya, tudod jól, hogy ezer éve nincs semmi baj a szívemmel, felelte lemondóan. Akkor jó, zárta rövidre a témát az anyja. Azért hívtalak, hogy megbeszéljük, melyik nap lenne jó neked az ünnepségre, tudod, a nagyapa születésnapja lesz. Mielőtt Zsófi átgondolhatta volna, van-e bármilyen programja a következő hétvégék valamelyikén, az anyja rögtön folytatta is. Szombatra gondoltunk, az jó neked is, ugye? Azt beszéltük meg a többiekkel. Haza tudsz jönni vonattal? Vagy érted menjen apa? Tudod, hogy érted tud menni, csak szóljál! Zsófi igyekezett valahogy a szavába vágni. Nem kell, anya, hazajövök akkor vonattal, szombaton, ugye? Délután? Jól van, majd megnézem a menetrendet. Nektek is puszi, mondta, lenyomta a piros gombot a képernyőn, és sóhajtott egyet, aztán visszacsúsztatta a telefont a zsebébe. Felnézett a fára. A rigó most épp nem volt ott, és a fiókákat se látta, biztosan visszahúzódtak a fészek aljára.

Nem igazán fűlött a foga a nagy családi összejövetelhez, mert elég jól ismerte a dolog menetét. Nem találkoztak gyakran a távolabbi rokonokkal, és ha találkoztak, sosem beszéltek fontos dolgokról, hogy meghitt lehessen köztük a viszony. A rántott húsról meg az időjárásról pedig senkinek nem volt olyan nagy kedve diskurálni, arról nem is beszélve, hogy az unokatestvérei épp kamaszodtak, az első adandó alkalommal leléptek valamelyik félreeső szobába a telefonjukkal, az apjuk meg egy másik szobába, csak ő telefon helyett a sportújsággal, még akkor is, ha csak pár héttel azelőtti számot talált. És mindehhez az alaphangot az anyja idegeskedése adta meg, megbízhatóan és kiszámíthatóan: ha a vendégség egy lusta, mozdulatlan vizű tó volt, akkor az anyja volt mellette a vízesés, aminek egész nap hallatszott a moraja, néha halkabban, esős időben viszont egészen robajszerűen, és Zsófi ott volt a vízesés mellett elterülő tó közepén, csak nem tudott úszni, és fulladozott. Igazából nem kellett különösebb ok az anyjának, ahogy a vízesésnek se kell ahhoz, hogy alázuhogjon, bármi megtette: ha valaki túl korán érkezett, ha valaki túl későn érkezett, ha teríteni kellett, mert valami biztos épp nem volt kéznél, de az is ok volt, hogy miért nem segít valaki, vagy aki segít, miért olyan kétbalkezes, hogy miért tesz valaki egy ártatlan megjegyzést valamire, ami szerinte nem volt ártatlan, mert ha az ember akarta, mindent lehetett támadásnak vagy leszúrásnak vagy rosszindulatúnak érezni, és az anyja láthatóan akarta. Minden és akármi okot tudott adni a dühre; Zsófi azt gyanította, az anyja valójában egyáltalán nem akar és nem szeret sok fős családi ünnepségeket szervezni, de úgy gondolja, hogy muszáj, mert így illik, és ez a háta közepére sem kívánt kötelességtudat máris megadta az alaphangulatát: ti akartátok, és akkor még engem kérnétek számon, hogy nincs minden rendben, hát mit képzeltek magatokról?! Nem elég, hogy nektek főztem egész nap, és akkor a hála helyett még ezt kapom, és alig várjátok, hogy rámutassatok, hogy mi nem tökéletes, ugye?! Persze mindez legfeljebb a fejében volt így, senkinek esze ágában sem lett volna semmit számonkérni, nem is érdekelt annyira senkit az egész, de az anyjának ez mindegy volt.

Zsófi csak azt remélte, ezúttal legalább megmaradnak az alapmorajlás hangerején, a normál zenei A hangon, mert azt mindennél jobban gyűlölte, amikor az anyja hisztériarohamot kapott a teljes család előtt valami apró-cseprő semmiségen, mert olyankor nem türtőztette magát, mintha egyedül lenne, vagy az apjával kettesben, nem pedig egy tucatnyi embertől körülvéve. Zsófi eleinte pont úgy érezte magát ilyenkor, mintha belekényszerítették volna egy időgépbe, és visszaröpítették volna kiskorába, a becsukott gyerekszobaajtó mögé, sőt annyival még rosszabb is volt a helyzet, hogy akkor, ott a kisszobában mindig megvolt a reménye arra, hogy ezt az egészet el tudja majd titkolni az emberek elől, és senki nem tudja meg, milyenek az estéi, ilyenkor viszont, a család előtt nem volt hová rejtenie a szégyenét, legszívesebben kapart volna egy lyukat magának a padlóba, hogy bemásszon, és magára húzhassa a parkettát. Nem tudta elhessegetni magától az érzést, hogy valahogy ő tehet róla, vagy ő is tehet róla, csak nem tudja, pontosan miért vagy hogyan okozta mindezt. Amióta pszichológushoz járt, egy ideje már legalább kivonult ezekből a helyzetekből, ha nem is a parketta alá, de legalább egy másik szobába, maga elé húzta a saját, jó erősre épített belső falát, és megpróbálta kizárni az egészet, mint aki ott sincs, mint akinek semmi köze az egészhez, mint aki nem hajlandó részt venni benne, nem hajlandó tudomást venni a dologról. Ilyenkor aztán néha jöttek az álmok az apjával, a verekedéssel.

Máig emlékezett a pszichológus testtartására, hangsúlyára és aznapi ruhájára, még arra is, hogy az asztal melyik felére tette le a teásbögréjét, és hogyan csúszott el egy kicsit az alátéten, amikor az ilyen ünnepségekről beszélgetve az egyik ülésen a szakember rákérdezett, nem lát-e hasonlóságot abban, ahogyan ő kivonul a veszekedés közepéből egy másik szobába, és abban, ahogyan az apja nem vette fel soha a kesztyűt, amikor az anyja veszekedett vele. Nem válaszolt, elterelte a témát, de pontosan látta a pszichológus szemében, hogy elfogadja és érti ezt is válaszként: hogy valóban pontosan így van, de még idő kell neki, hogy ezt felfogja, feldolgozza és szembenézzen vele, hogy épp az apja technikáját használja ő is, az apjáét, akire pedig annyira haragszik, vagy azt hiszi, hogy annyira haragszik épp emiatt. Ült ott, a félrecsúszott bögréje mögött akkorára összetöpörödve, hogy befért volna az asztal lapja és a bögre alátétről lelógó aljrésze közé, ahogy hirtelen, mintha egy addig észre sem vett lyukon bezúdult volna a víz a sötét kis kabinba, ahol gyanútlanul üldögélt, belenyilallat az érzés, ami korábban is ott motoszkált benne, amikor felébredt a verekedős álmaiból, és amit akkor még nem tudott megfogalmazni: a csalódás. A csalódás, hogy nem számíthatott az apjára, amikor szüksége lett volna rá.

És bár természetesen, mint mindig, üzemszerű higgadtsággal csinálta végig az ülés hátralévő részét, mechanikusan, minden látható érzelem nélkül beszélte meg a következő találkozó időpontját a pszichológussal, és biztos volt benne, hogy hazafelé tartva senki nem lát rajta semmi furcsát, ő mégis úgy élte meg a hazautat, mintha végig kóválygott volna. Kóválygott, mint akit tiszta erőből fejbe vágtak valamivel, ólmosbot helyett egy felismeréssel, hogy tényleg, felnőttként visszagondolva a szülei veszekedéseire hiába gondolta azt, hogy mennyire jó, ha valaki higgadt tud maradni egy felfokozott helyzetben is, sőt bizonyos tekintetben még irigyelte is az apját a mindig megőrzött józanságáért, amit még ilyenkor sem veszített el, hiába gondolta, hogy minden helyzetben tényleg csak a higgadtság tud előrevinni, és hiába volt mindig csalódott, amikor neki magának valamilyen helyzetben nem sikerült megőriznie a hidegvérét úgy, mint anno az apjának, valójában mégis azt érzi, hogy az apja volt az, aki cserbenhagyta. Hogy hiába jó a higgadtság, valójában olyankor, amikor a gyerekszoba ajtaja mögött kuksolt felhúzott térdekkel, a fél fülére szorított kézzel, valami másra lett volna szüksége. Arra, hogy a kettőből az egyik, legalább az, aki annyira épeszűnek tűnt, az apja azt mondja, hogy eddig és ne tovább, és végre véget vessen annak, amitől ő annyira szenved.

Letaglózta a felismerés, hogy ezek szerint, legalábbis ha az álmait szállító tudatalattija nem téved, márpedig amennyire tudta, a tudatalatti nem szokott, valójában jobban haragszik az apjára, mint az anyjára. Pontosabban nem is ez taglózta le, hanem az, hogy ennyire nem ért egyet a saját elméjével. Hogy amit eddig magában gondolt, arról kiderült, hogy nem is igaz. Hogy még a saját belső konfliktusait sem érti igazán. Hogy amit hosszú évek óta gondolt saját magáról, a saját viszonyulásáról a szüleihez, azt felül kell vizsgálnia. Hogy a csend, a semmi, a némaság, amit eddig a kisebbik rossznak hitt, az talán mégis mélyebben megsebezte, mint gondolta volna. Mert a két szülőből legalább az egyiknek meg kellett volna védenie, amikor védtelen volt. Az egyikre nem lehetett számítani, hiszen épp ő volt az oka mindennek, a másiktól meg hiába várt segítséget, mert csak azzal az idióta, halk szavú diplomatikusságával volt elfoglalva. Így pedig őt nem rántotta ki abból a forró, lobogó üstből, ahol ilyenkor érezte magát. Nem mentette meg. Budapest valamelyik koszos járdáján sétált, csak a szerencsén múlott, hogy nem ment neki fejjel egy oszlopnak sem, és megint otthon volt, kislányként a csukott gyerekszobaajtó mögött, az ágyában, hallgatta az égzengést az ajtó túloldaláról, csak az volt a különbség, hogy most már jobban értette, milyen érzések kavarogtak, kavarognak benne. Hogy egyszerre gyűlölte és rajongta az apja higgadt, észszerű feleleteit az anyjának, rajongott azért, hogy ilyen csendes, nem durva és agresszív, nem olyan, mint anya, aki visít, aki ordít, aki kiabál, aki veszekszik, hanem józan és megfontolt és nem lehet kibillenteni. És gyűlölte, hogy nem lehet kibillenteni, és nem mondja azt sose, hogy ebből elég, és nem vet véget az egésznek. Teljes szívével szerette, hogy apa halk, és miatta nem kell félni, és teljes szívével gyűlölte, hogy akkor halk, amikor mindent elsöprő erőre lenne szükség, hogy kimenekítsék a csatatérről, ami a gyerekkora volt.

Mostanra viszont már ő maga vetett véget a csatának, ha mással nem, azzal, hogy nem volt hajlandó részt venni benne, inkább állt a közepén páncélban, de akkor sem mozdult. Ezúttal, a következő szombaton, amikor ki tudja, mennyi idő után újra végigsétált a vasútállomástól a házukig vezető utcán, aztán lemosta magáról a vonat semmivel össze nem hasonlítható szagát, levette a pesti ruháit, és magára öltötte azokat, amelyeket itthon hagyott, és amelyek mintha a szülői ház részei lettek volna, nem kellett kivonulnia semmilyen veszekedésből, elég volt úgy ülnie az ilyenkor mindig összetolt, bumfordian illeszkedő két asztal egyike mellett, mintha ő is része lenne a terítéknek, ő képezné az átmenetet az eszcájg és a szék között, csak egy közepesen elegáns székdísz lenne, vagy egy lelógó asztalfutó. Általában ez volt a benyomása a többiekről is, az unokatestvérekről, nagynénikről, nagybácsikról és azokról a rokonokról, akikre nem jutott megnevezés a magyar nyelvben. Mindannyian beolvadtak a szoba tereptárgyai közé, ahogyan ő is, és enerváltan figyelték azt a kevés eseményt, ami talán szót érdemelt, az anyja sürgésforgását és pattogó szavait, amelyek jelentése talán el se jutott a tudatukig, csak a hangsúlyai, az alapmorajlás.

Legfeljebb még a nagyapára lehetett figyelni, akin semennyire se látszott, hogy meghatná, mégiscsak neki szervezték ezt az egészet, épp olyan volt, mint mindig, az ajándékokat is csak azért bontotta ki, mert annyira unszolták, de aztán rájuk se hederített, a szemében nem látszott, hogy egyáltalán bármiféle érzelmet táplált volna irántuk, legfeljebb csak annyiban vett részt aktívan az ünnepségben, hogy néha, ha Ilona elment mellette, megszokásból odaszólt, hogy hozza már gyorsabban a tálakat, mert mindenki éhes, vagy miért nincs szalvéta az asztalon, de egyébként amint lehetett, leült a székére az asztal mellé, összefont kezeit terebélyes hasára fektette, és azonnal beszélni kezdett Lajos bácsinak, úgy ugrálva a témák között, hogy ember legyen a talpán, aki követni tudta az asszociációs láncot, hogy már megint milyen hülyék voltak a versenyzők a tévés vetélkedőben, a legegyszerűbb dolgokat se tudják, annyit se tudnak megkülönböztetni, hogy Haydnról vagy Mozartról van szó, mert ezek ma már ki tudja, milyen zenéket hallgatnak, aztán, mintha valahogyan ez az előző témából következne, hogy melyik hatökör mit csinált megint a politikusok közül a parlamentben, mert ezek mind ilyenek, és hogy amikor az a marha Horthy csinálta ugyanezt, akkor is mindenki csak nézett nagyokat, viszont nemrég beszélt egy volt osztálytársával, aki azóta már meghalt, na az is mondta neki, hogy Németországban legalább ilyen nincsen, pedig azok is jó nagy marhák, Hitler is a maga rögeszméivel, azt mondják róla, hogy valószínűleg a neje csalhatta meg egy zsidóval, és abból eredt ez az egész, nem csoda, hogy Churchill is úgy beszélt róla a memoárjában, ahogy, és így tovább, a világháborútól a rendszerváltásig, a focistától a tévés műsorvezetőig, nem is nagyon próbálta senki követni, hogy miről van szó, különösen Lajos bácsi nem, aki joviálisan mosolygott, néha bólogatott hozzá, a szemén pedig olyan homály ült, mint egy csecsemőén. Lajos bácsi demens volt vagy Alzheimer-kóros, vagy valami hasonló, Zsófi nem tudta volna pontosan megmondani, mert ez sosem került szóba a családi vacsorák alkalmával, egyszerűen mintha nem vettek volna róla tudomást, a felesége – a másik, néhány éve meghalt nagyi testvére – a karjánál fogva bevezette az étkezőbe, leültette az asztalhoz, aztán amikor leszedték a tányérokat, átvezette a fotelhoz, és amikor elindultak, a könyökét markolva hazavezette. A kettő között pedig hallgathatta nagyapa szónoklatait.

Zsófi egyszer próbált rákérdezni, hogy pontosan mi is van Lajos bácsival, mennyire van egyáltalán magánál, érzékeli-e, mi veszi körül, de a válasz olyan kínos hebegés-habogás volt, mintha valami igazán kellemetlen témára kérdezett volna rá rettentően illetlenül. Nem beszéltek ilyesmiről; nem arról volt szó, hogy titkolóznának, egyszerűen csak fel sem merült, hogy valaki ilyesmit firtasson, így aztán fel se voltak készülve arra, mi van, ha valaki, mint akkor Zsófi, rákérdez. Hallgatólagos megállapodás volt arról, hogy ilyen problémákról, kellemetlen ügyekről, a sosem létezett, de mindig odahazudott idillt megtörő dolgokról nem beszélnek és nem vesznek tudomást. A vacsorákat egyébként is mindennemű érdeklődés hiánya jellemezte, ami miatt már eleve nem volt elképzelhető a kérdezősködés, még az olyan egészen hétköznapi kérdések se kerültek szóba, mint hogy miért nem tudott eljönni Frici bácsi, pedig még meg is terítettek neki, ott árválkodott a terítéke az asztalon nagyapa másik oldalán, nemhogy valami ennél mélyebbre ható téma került volna elő. Zsófinak olyan érzése volt, levethetné a ruháit, felállhatna az asztalra és nekiállhatna táncolni, akkor se tenné szóvá senki a dolgot. Vagy legalábbis nem viselkedne senki annál rosszallóbban, mintha idő előtt akart volna felállni az asztaltól. Talán rászólnának, amint ott táncolna anyaszült meztelen, hogy üljön szépen vissza a székére, hiszen most épp a vacsora ideje van, nem a táncikálásé, és különben is, ha ő ott ácsorog az asztal tetején, akkor hova fog elférni a tál a mártással. Ezen a képen legalább elmosolyodott; elképzelte, hogy tánc közben, meztelenül belelép a mártásba, és ahogy kirántja a lábát, mindenkire fröccsen belőle valami, de mindenki egykedvűen eszik tovább, mintha mi sem történt volna. Ránézett Lajos bácsira, és szinte látta, ahogy a szemöldökéről lecsöppen a mártás, és elkuncogta magát, aztán konstatálta, hogy ha ezen nevet, akkor bizonyára borzalmas ember.

Szóval nem voltak fárasztóak az ilyen események – hogyan is fáradhatna el egy asztaldísz? –, Zsófit mégis leszívták, leszívta az értelmetlenségük, a lélektelenségük, és az érzés, hogy mennyivel zavaróbb úgy lenni távol a többiektől, hogy közben együtt vannak, akkor már jobb lenne, ha legalább tényleg távol lennének fizikailag is, és nem érne össze szinte a könyökük a húsleves fölött. Ahogy távoztak a vendégek – nagyapa egyszerűen a szoba közepén felejtette az ajándékos szatyrát, amikor visszavonult a saját szobájába –, Zsófi mintha leeresztett volna, mintha az utolsó vendéggel elhalt volna a morajlás is, eltűnt volna a potenciális veszélyforrás a lakásból, legalábbis annyira, amennyire eltűnhetett, mert olyan soha nem volt, hogy tökéletes békesség legyen: ha vízesés nem is volt a láthatáron, egy-egy gejzír bármikor, bárhonnan feltörhetett, erre fel kellett készülni, úgy kellett lépkedni a házban, hogy tisztában kellett lenni vele, bármikor feltörhet egy vízoszlop, ami tűzforró, és hólyagosra éget, és ez ellen nincs mit tenni, csak elfogadni, az évek alatt szép lassan elfogadni, hogy nem tehetsz meg büntetlenül egyetlen önfeledt lépést sem. Anya mosogatott, apa próbált segíteni neki a konyhában, ő pedig eltűnt a gyerekszobában, azt remélve, hogy a régi szobája olyan lesz, mint egy kút, amelynek a mélyére nem láthat le senki. Akármit is tanácsolt a pszichológusa, nem volt kedve beszélgetni, nem volt kedve előhozni a problémáit, egyáltalán, nem volt kedve jelen lenni. Érezte, hogy egyre jobban dudorodik a szőnyeg ott, ahová a megoldatlan nehézségeket seperte, de most nem érdekelte. Volt elég baja, ami megoldásra várt, azokra tartalékolta az egyre csak fogyó erejét. Most legalább ő húzta be maga után a gyerekszoba ajtaját; a szülei már csak jó éjt kívánni nyitottak be hozzá.

Amikor már egy ideje csend volt, még várt egy kicsit, mielőtt kimerészkedett, aztán megállt a szoba közepén, és magába szívta az éjszaka csöndjét. Töltött magának egy nagy pohárral az apja viszkijéből, úgy gondolta, ártani biztos nem fog, és ha csak egy kis esély is van rá, hogy fog tudni aludni tőle, már megérte. Halkan kinyitotta a bejárati ajtót, és kiosont a kertbe, a telihold alá, hogy az összes rokona közül azzal az eggyel találkozzon, akire bármikor számíthatott: az árnyéktestvérével.

Ráijesztettél anyádra, mondta másnap az apja az autóban, miközben hazafelé zötykölődtek. Mielőtt hazaindult, még lefutották a szokásos köröket, hogy biztosan nem akar-e tovább maradni, tényleg biztosan vissza kell-e sietnie Pestre, és hogy igazán minek vállalt nyárra munkát, hát ha pénzre van szüksége, tudnak ők is adni, csak szóljon, emiatt igazán nem kéne dolgoznia, és akkor otthon tölthetné a nyarat, mint a mások gyerekei, igaz, azok év közben is többet járnak haza, azokat, úgy tűnik, jobban érdeklik a szüleik, mint őt, és így tovább, hamar belecsúszva abba az ördögi körbe, hogy a szülei bár kérdésként fogalmazták meg a mondataikat, hogy miért nem akar Zsófi többet otthon lenni, de a zsorválásukkal ők maguk adtak választ a saját felvetésükre. De akkor legalább apa hazavisz, ne kelljen a vonaton annyit zötykölődnöd, jutottak el az utolsó, szokásos mondatig, és erre már könnyebben mondott igent, mert olyan állapotban, amilyenben volt, nyúzottan, táskás szemekkel, néha meg-megszédülve, tényleg nem sok kedve volt a pályaudvaron találgatni, hogy mennyit késik a vonat, ha befut egyáltalán.

Ráijesztettem?, kérdezett vissza Zsófi az apja kijelentésére, mivel? Hogy nem vagy jól. És hogy jársz ahhoz a pszichológushoz is. Félt téged. Tudod, mert a nagyi is depressziós volt, és hogy az ilyesmi öröklődhet, fűzte hozzá magyarázatként az apja. Hogy mi? Zsófi ennyit tudott válaszolni, mert a torkán akadtak a szavak, mintha olyan sok akart volna egyszerre kibukni, ami egyetlen torokban nem férhetett el; egy pillanatra úgy érezte, mintha éleset fékezett volna az apja kocsival, és belevájt volna a biztonsági öv a mellkasába, pedig egyenletesen haladtak a néptelen úton. Meg tudott volna esküdni rá, hogy soha, egyszer sem hangzott el köztük, hogy bárki is depressziós lett volna a családban, őszintén szólva az is meglepte, hogy egyáltalán tisztában vannak a szó jelentésével; azt gondolta volna, a családban rajta kívül mindenki csak valami múló rosszkedvnek tartja az ilyesmit, semmi többnek, ami miatt az embernek egy kicsit össze kell szednie magát, meg kell egy kis akaraterő, és akkor helyre is jön minden. Most meg úgy beszélnek róla, mint valami rég tudott dologról. Miközben hogy lett volna rég tudott dolog, hát ha a vacsoraasztal mellől egyik percről a másikra szőrén-szálán eltűnt volna az egyik vendég, és az Északi-sarkon találták volna meg jegesmedvebőr bundában, ebben a családban még az se lenne rég tudott dolog, arról se beszélne senki, és még össze is zavarodnának, ha valaki rákérdezne, hogy is volt az a medvebőrrel meg azzal a sok jéggel. Vagy legfeljebb ezek szerint akkor így, tíz évvel később, egy autóban, elejtett megjegyzésként merülne fel újra. Vajon mennyi minden van még ennek a családnak a múltjában, amiről nem tud, és amit senki nem tart fontosnak elmondani neki? Vajon ha valami tényleg igazán fontos dolgot kéne tudnia valakiről, arról tudomást szerezne valaha? Letaglózta a felismerés, hogy biztosan nem, mintha annak ellenére, hogy nem változott semmi, hirtelen mégis kevésbé érezhetné biztonságban magát.

Ez volt az, ami mind Zsófi torkában állt megakadva, mint egy túl nagy húsgombóc a levesből, és amit inkább mind visszanyelt, mert nem ez volt az a helyzet, amit alkalmasnak látott volna arra, hogy az elhallgatás fogalmáról beszélgessen az apjával; nem tudta volna megmondani, melyik lenne az a helyzet, csak abban volt biztos, hogy ez nem az. Nem vagyok depressziós, nem kell ezen aggódni, ennyi volt a válasza, amit némi krákogás után ki tudott bökni, mintha kiszáradt volna a szája, és nehezére esett volna kinyitnia is ebben a nagy szárazságban. Minden oké, tette hozzá gépiesen, magában elkönyvelve, hogy néhány nap óvatos próbálkozás után végül ezzel a két szóval minden összedőlt, amit esetleg eddig felépített volna a kitárulkozásra tett kísérleteivel, az a gyenge kis kártyavár, vagy inkább csak két, egymásnak támasztott kártyalap. Még profilból is látta, ahogy az apja megnyugszik, nem is csak azért, mert ezek szerint nem kell őt féltenie, hanem azért is, mert már nem nyomasztotta tovább a tudat, hogy szerét kell ejtenie a kellemetlen, esetleg súlyos témákat is ígérő beszélgetésnek; megvolt, megcsinálta, nem fájt. A két kártyalapot kifújta a kocsi ablakán a szél, és a nyomukban valami üresség maradt Zsófi mellkasában.

Apja elégedett arca volt az, amit Zsófi utoljára maga előtt látott, mielőtt valami különöset és mostanában szokatlant érzett volna: hogy lecsukódik a szeme, és a szemhéja eltakarja az apja fejét, a szélvédőt és benne az utat is. Az autó úgy ringatta a főúton, mint egy babaágy, és ez végre beindította azt a reflexet, amit a buli óta nem tudott beindítani semmi, sem az ágy, sem az ital, sem a hold. Még egyszer megnézte magának a szemhéja belsejét, mint valami váratlan vendéget, egy rég nem látott jótevőjét, és aztán hagyta, hogy lassan álomba ringassa az út és rajta az öreg, családi autó, hogy kialudja azt a csatát, amit úgy veszített el, hogy bele se kezdett.

Talán eljön majd az ideje ennek a csatának is, a szüleinek szegezett őszinte és szókimondó vádaknak, vagy ha nem, lehet, hogy az se baj: nem az a legfontosabb, hogy meglegyenek a felelősök, hanem hogy magában fel tudja dolgozni, ami a továbbéléshez kell. Úgy érezte, mintha csak most venné észre: a kötél, amit a markában szorít évtizedek óta, valójában már nemcsak el van vékonyodva, de rég el is szakadt – a kötél, ami a szüleihez köti, és ami összekuszálódva rátekeredett a végtagjaira. De ha elszakadt, akár el is engedheti, a markolás miatt a kezében beálló görcsön túl úgyse tud vele kezdeni semmit, hiába próbálkozik.

Amivel kezdenie kellene valamit, amivel meg kellene birkóznia, az saját magában van, mélyen bezárva, és úgysem tud segíteni senki más abban, hogy előcsalogassa, szembenézzen vele, és túljusson rajta. Főleg nem a szülei, akikkel kapcsolatban, és erre még ott a kocsiban, félálomban ébredt rá, csak további bűntudatot érzett. Nem harag volt benne, nem is az ellenszegülés ösztöne, nem az igazságérzete lázadt fel, amiért igenis megérdemelnék, hogy szembesítse őket minden bajával, és számonkérje őket mindegyikért. Nem. Csak bűntudata volt, hogy ilyesmikre gondol a saját szüleivel kapcsolatban, vagyis ezek szerint tényleg az a rossz gyerek, akinek mindig tartották, és aki megérdemli a szidást.

De nemcsak ezért érezte magát kényelmetlenül, hanem azért is, mert hiába érlelgette magában ezeket a gondolatokat, sosem cselekedett, mert gyáva volt hozzá, vagy gyenge, vagy csak túl szerencsétlen. Vagy valójában nem látta értelmét, mert tudta, hogy úgysem lenne lehetséges megváltoztatni a szüleit, ők viszont úgysem látnák be soha, hogy miről beszél, mi az ő igazsága. Akkor meg minek az egész, döbbent rá. Biztos, hogy küzdenie kell, miközben a csata másik két résztvevője még azzal sincs tisztában, hogy harcban állnak? Biztos, hogy így vagy úgy, de tőlük kell függővé tennie a saját boldogulását? Nem egyszerűbb elengedni inkább őket, tudomásul venni, hogy ők ilyenek, és függetleníteni magát tőlük? Függetleníteni, továbblépni, elfogadni megmásíthatatlannak a múltat, nem tenni tőlük függővé a jövőt, nem hadakozni feleslegesen, nem várni a másiktól, hogy majd másmilyen legyen, mint amilyen mindig is volt, nem remélni, hogy egyszer majd mást felelnek a szavaira, mint amiket mindig is feleltek, attól tenni függővé az életét, hogy milyen hatása van rá a szüleinek. Hanem fejben kilépni ebből a függőségi viszonyból, és kívülről nézni csak rá, vagy legalábbis nem venni komolyabban annál, mint ahogy egy külső szemlélő tenné. Egyszer és mindenkorra elhagyni a fészket.

Félelmetesen és megnyugtatóan egyedül volt.

9

Egyedül volt egy apró szobában, ahová csak a kabátokat dobálták be, úgy kellett félretolnia a ruhakupacot, hogy egy kicsit le tudjon ülni, mert úgy érezte, ha még tovább ottmarad a nappaliban a többiekkel, megfájdul a feje, vagy úgy elszédül, hogy nem tud majd felállni, és csak azután fájdul meg a feje. Valamikor akkortájt állt fel, és mormogott az orra alá valamit, hogy kimentse magát, tudva, hogy valójában úgyse figyel rá senki, hiszen a nevét se tudják, ahogy ő se az övéiket, amikor a körülötte ülők épp a konyhából hozott hústűkkel nyúlkáltak egy ijesztően valódinak tűnő koponya belsejében, azon versengve, hogy melyikük tudja olyan részét megnevezni a csontoknak, amit a többiek nem. Os sphenoidale, szúrta ki egyikük a hústűvel szegény Yorick nem létező szemét, a többiek izgatott tekinteteitől kísérve. Egészen olyanok voltak, mint más, ha autóversenyt vagy focimeccset néz a tévében, mire egy másik máshová döfte be a tűjét, és azt kiáltotta, os ethmoidale. Egy harmadik, aki olyan izgatott volt, hogy kiejtette a kezéből a tűt, lehajolt, nagy nehezen felszedte a szőnyeg rojtjai közül, majd szintén a koponya szemébe döfte, és kis habozás után azt mondta, os lacrimabundus, mire mindenki más olyan gúnyos kacajban tört ki, mintha a nyüzüge srác az orruk előtt esett volna neki arccal a habos tortának. Miközben Zsófi pár másik lány térde és az asztal között próbált kiaraszolni a nappali közepéről, még hallotta, hogy miután nagy nehezen sikerül visszafojtaniuk a nevetést, kijavítják, hogy az lacrimale, nem pedig lacrimabundus, bár nem érezte úgy, hogy így, megismerve a hiba pontos természetét, már ő is olyan jót tudna mulatni a dolgon, mint a többiek.

Nem az volt a terv, hogy az orvosi egyetem gólyái közt tölti első budapesti szilveszterét, de a szobatársa kérésére mégis így tett. Mivel a kérés valójában sokkal inkább rimánkodás volt: Kriszti csak azért rohant vissza a fővárosba karácsony után, mert úgy volt, hogy a pasijával fogja tölteni az év utolsó napjait, és együtt mennek szilveszteri buliba is, ahová Zsófi is elkísérte volna, mivel jobb ötlete úgysem volt, és határozottan úgy érezte, minden létező elvárást áthágna azzal, ha kedvesen elbúcsúzna Krisztitől este hétkor, átöltözne pizsamába, és az ünnepi időpontra tekintettel pár órával tovább olvasna éjszaka, mint szokott. És akármennyire is bizsergető gondolat volt ez – lehet, hogy egy hosszú éjszakába egy egész regény is beleférne! –, az elmúlt pár hónapban, amióta ő is pesti egyetemista gólya volt, meg akart felelni legalább az alapvetőbb társasági elvárásoknak, azaz néha úgy akart tenni, mintha mégsem egy másik bolygóról érkezett, fura lény lenne, aminek érezte magát. Igaz, sose volt neki igazán szimpatikus Kriszti pasija, Ármin, akivel hamar, már az egyik gólyahéten, a nagyobbak által a gólyáknak szervezett kocsmatúra valahányadik állomásán összejött, és most úgy érezte, ezek szerint nem csaltak a megérzései, mivel karácsony másnapján, SMS-ben valóban nem a legnemesebb lelkek szoktak szakítani az épp vidéken, a családjával ünneplő barátnőjükkel.

Úgyhogy amikor Kriszti karácsony után visszaérkezett a koliba, már az inkább csak kaparászás-szerű kopogásából hallatszott, hogy a padlón van, és két napig tényleg ki se kelt az ágyból, csak feküdt kisírt szemekkel, hiába próbálta Zsófi vigasztalni, gondosan kerülve az „én megmondtam” szófordulat minden formáját. Jó volt látnia, hogy a harmadik nap reggelén, amikor visszaért a bevásárlásból, Kriszti végre elmosolyodik, amikor a szatyrában megtalálta a zsemlék mellé rejtett kis mikulássapkás, macskaformájú csokit, a legnevetségesebbet, amit csak a boltban találni lehetett, és Zsófi annak is örült, hogy másnap reggel rá tudta venni, hogy egyen végre: reggel halkan odahúzott az ágya mellé egy széket, és arra tette a pöttyös bögrében gőzölgő kávét, és amikor Kriszti felébredt az illatra, a bögre mellé tett egy épp elkészült szelet bundáskenyeret is, vastagon megkenve tejföllel, megszórva reszelt sajttal, rajta paradicsomszeletekkel, mert tudta, hogy nincs az a szakítás, ami elég lenne ahhoz, hogy egy éhes ember ennek is ellenálljon. Aznap este már együtt nézték meg az Igazából szerelmet, amit Zsófi még sose látott, pedig karácsonykor mindenki erről beszélt; amikor az egyik szerepelőnek a sérült testvéréhez kellett rohannia ahelyett, hogy végre összejöhetett volna álmai pasijával, Zsófi biztos volt benne, hogy ha tudna sírni filmeken, most biztosan sírna, Kriszti meg lényegében végigzokogta a filmet, de a legkeservesebben persze akkor sírt, amikor Emma Thompson rájött, hogy a férje nem neki, hanem a szeretőjének szánta a debil ékszerésztől vásárolt nyakláncot. De mivel majdnem ugyanennyit nevettek is, végül is jó este volt, pláne, miután Kriszti elővette azt a márkás pezsgőt, amit szilveszterre tartogatott, és amit „kapja be mindenki, akit érint” felkiáltással most kitöltött kettejüknek, két nagy vizespohárba.

Ahogy közeledett az év utolsó napja, Ármin bulijába meg nyilván nem mehettek, Krisztinek nemigen volt sok választása, hol tölthetnék a szilvesztert, viszont a fejében még szakítás utáni állapotában sem fordult meg egy pillanatig sem, hogy lehetséges opció lenne a koliszobában való bekuckózás, így kapva kapott a lehetőségen, amikor egy orvosis barátnője elhívta magához egy házibuliba. De mivel ott egyetlen egy embert ismert, de még tőle is eltávolodott egy kicsit az utóbbi időben, mert az orvosis gólyák a brutális, fél csoportokat megbuktató vizsgáiktól rettegve és a sok ezer oldalas tankönyveik súlyától görnyedve nemigen koncentráltak másra szeptember óta, mint a tanulásra, vagy legalábbis Krisztinek így tűnt, és ezt a kisszobába menekült Zsófi is bármikor megerősítette volna. Ezért ragaszkodott hozzá, hogy ő is elkísérje a buliba; persze Zsófinak volt egy olyan érzése, hogy a meghívás nemcsak arról szól, hogy Krisztinek ne kelljen egyedül lennie, hanem arról is, hogy neki sem, mert akármennyire is elfogadta a szobatársa, hogy ő nem az a bulizós típus, azért azt is érzékelte, hogy Zsófi párnája alá ezeken a hosszú, koliszobában töltött estéken nemcsak egy könyv van mindig bekészítve, hanem a magány is.

Így kötöttek ki este tíz körül egy újpesti panellakásban, ahol a bulizók nyakában nem rózsaszín tollboák voltak, hanem frissen vásárolt sztetoszkópok, és több asztalon volt anatómiatankönyv, mint chipses tál. Zsófi egy idő után úgy érezte, a koponya talán azért tűnik annyira igazinak, mert egy másik pórul járt bulizóé volt, aki csak ki akarta várni, mikor lesz vége a latin szakszavakkal tűzdelt vetélkedéseknek.

Kiélvezte a csukott kamraajtó mögött a csöndet, és elgondolkodott azon, nem járna-e jobban, ha magára húzná a félretolt kabátokat, csak az orrának hagyva egy kis rést, és itt is maradna reggelig, vagy amíg már mindenki kidől annyira, hogy nem tűnik fel nekik, ha csendben hazamegy; habár nem volt benne biztos, hogy az orvosisok közül bárki is iszik annyit, hogy komolyabb filmszakadásoktól kelljen tartaniuk. Egy idő után mégis elősettenkedett a rejtekhelyéről, és megkereste Krisztit, aki mindig, minden körülmények között tudta, hogyan érezze jól magát egy buliban, és most is megtalálta azt a pár embert a lakásban, akik hajlandóak voltak a műveltségi vetélkedő helyett inkább táncolni, bár ahogy közelebb ment hozzájuk, látta, hogy a helyzet eggyel súlyosabb, mint amilyennek elsőre tűnt, mert az egyik srác nem egy lánnyal, hanem a házigazda – ezúttal legalább láthatóan műanyag – egészalakos csontvázával ropta. Nem iszunk valamit, kérdezte Krisztitől, aki olyan gyorsan mondott igent és termett mellette, hogy nyilvánvaló volt, kivételesen azért ő sincs teljesen megelégedve a bulival, sőt, olyan hála áradt a szeméből, mintha Zsófi nem egy valóban kissé bizarr táncmulatságból, hanem egyenesen az évszázad túszdrámájából mentette volna ki. Távozáskor nem bírta megállni, és még egyszer visszanézett a válla fölött: a táncparketten már csak egy pár volt, és közülük is csak az egyik élt.

A konyha viszont már olyan volt, mint amilyen egy rendes buliban szokott lenni: ahogy beléptek, egy pár rebbent szét, mintha lett volna bármi szégyellnivaló abban, hogy két ember csókolózik egy szilveszteri buliban; mindenesetre olyan esetlenül tettek úgy, mintha épp valamit keresnének a polcon, ahogy senki más nem tud, csak az, aki álcázni akarja, hogy épp az előbb ugrott szét a partnerével egy csókból. Ők diszkréten mosolyogva tényleg nekiálltak keresni valamit, egy dugóhúzót a borhoz; amikor idefele jövet megvették egy éjjel-nappaliban, arra nem gondoltak, hogy létezhet olyan házibuli, ahol lehetetlen bornyitót találni, bár Zsófi agyán az is átfutott, hogy esetleg azzal is éppen csontok között turkál valaki, akinek már nem jutott hústű. Mindenesetre átkutatták az egész konyhát – beállt segíteni a két csókolózó is, láthatóan egyenesen boldogok voltak, hogy hivatalos és legális célt kapott a konyhai tartózkodásuk –, de hiába, bornyitót nem találtak. Akkor nincs más hátra, be kell nyomni a kupakot, állapította meg Kriszti olyan hangon, mintha egy vietnami bevetésen határozná meg a sereg következő feladatát. Zsófi előhúzott az egyik fiókból egy fakanalat, amíg Kriszti lehámozta a dugóról a zárófóliát, a másik fiú és a barátnője meg kioldalogtak a konyhából; Zsófi legszívesebben utánuk szólt volna, hogy két ajtóval odébb van egy remek kis rejtekhely, talán belülről is zárható. Ehelyett inkább nekiveselkedett a palacknak: teljes erejével nyomta a dugót a fakanállal, és érezte, hogy lassan meg is mozdul. Aztán hirtelen megindult, és egy tizedmásodperc alatt becsúszott a palack mélyére a fakanál nyelével együtt, a nyomában pedig, mint egy tűzcsapból, amellyel magának Jézusnak volt dolga, kispriccelt a vörösbor, egyenesen az üveg fölé hajoló Zsófi felsőtestére és ruhájára.

Jaj, babám, kiáltott fel Kriszti, felkapott egy rongyot, odalépett Zsófihoz, és a tenyerével gyorsan rászorította a mellkasára, hogy felfogja a nyaka felől csordogáló borpatakot, a rongy fölött pedig, alig észrevehetően, pontosabban úgy, hogy az bárki más számára alig lett volna észrevehető, a testéhez értek az ujjai. Ne!, kiáltott fel önkéntelenül Zsófi, és mintha ki kéne tépnie magát a helyzetből, mintha erővel kellene leszakítania magát a hozzátapadó tenyérről, hátraugrott, nagy robajjal leverve a mosogató melletti szárítóból néhány evőeszközt. Az ösztönös mozdulat után, ahogy felfogta, mi történt, azonnal megérezte, hogy akkor ennek is vége, megint elszúrta, még egy újabb embert sikerült elvadítania maga mellől. Hogy ne kelljen Krisztire néznie, ne kelljen látnia, mi van a szemében, vagy a dühöt, amiért igazságtalanul úgy viselkedett vele, mintha bántotta volna, vagy a viszolygást, hogy micsoda idiótával áll szemben, vagy a zavart, hogy jobb lenne inkább máshol lennie, épeszű emberek társaságában, gyorsan lehajolt, hogy felszedje a földről az evőeszközöket, amikor meghallotta a másik kérdését. Mi baj? Csak ennyit kérdezett, és volt a hangjában valami megdöbbentő.

Az, hogy nem volt benne semmi furcsa. Nem volt felháborodott, nem volt ideges, nem volt számonkérő, nem volt zavart. Csak megkérdezte, hogy mi a baj, sőt egészen úgy tűnt, mintha még a válasz is érdekelné. Na, édesem, mi történt? Most már egészen kedvesen kérdezte, olyan megnyugtató hangon, ahogy a bájos családi filmekben szólnak a gyerekeikhez a tökéletes kertvárosi anyukák. Csak nem szeretem, ha hozzámérnek, ne haragudj, nem akartam…, kezdett bele a megszokott válaszba Zsófi, de nem tudta befejezni. Babám, már miért haragudnék? Gyere, itt a rongy, gyorsan töröld meg, amíg nem issza be az egészet a ruhád, mondta, és a kezébe nyomta a konyharuhát. Azaz, ott töröld le, meg ott még, jobbra, és egy kicsit lejjebb is van még. Kriszti továbbra is kinyújtva tartotta a kezét, pár centire Zsófi testétől, mutatva neki, merre vannak még foltok, és úgy vezette a kezét, mintha ő törölgette volna a ruháját, csak épp a szobatársa kezével, és tulajdonképpen így is volt, ahogy ő még mindig üres tekintettel, mint aki valahol távol van, gépiesen követte a másik utasításait, megtisztítva magát, amennyire lehetett. Gyere csak, fordulj meg, baba, a hátadra is ment, ott nem látod, a vállad mögött, úgy-úgy, irányította tovább Kriszti.

És Zsófi közben tényleg valahol távol volt, valahol a rokonai körében, fejben maga köré gyűjtötte mindegyiküket, és felidézte, máskor hogy is megy az ilyesmi, mert nem értette, miért is olyan furcsa számára az, hogy Kriszti viselkedésében nincs semmi furcsa: mert még nem tapasztalt ilyet. Ha összegyűltek, legtöbbször anyáéknál, a nagynénik érkezéskor mindig megjegyzéseket tettek, amikor köszönéskor elhúzódott a puszik elől, hogy azt hitték, mostanra már kinőtte ezt a gyerekes butaságot, és úgy csóválták a fejüket, hogy szinte kihallatszott, na most mondd meg, hát ki érti ezt, hát kitől tanulta ez a lány ezt az ostobaságot? Az apja testvére minden ilyen helyzetben, köszönéskor csak azért is magához ölelte, mintha nem venné észre, hogy mennyire szenved tőle, próbál kibújni, és amint sikerül neki, szabályosan hátraugrik, és meg mert volna esküdni rá, hogy direkt élvezi a helyzetet. Nagyapa pedig, mint valami kisgyereknek, néha megcsipkedte az arcát, hiába kérte meg százszor is, hogy ne csinálja, de minden ilyen alkalommal pontosan látta, már miközben kimondta, hogy el se jut az agyáig, nem is figyel rá, így egy idő után nem szólt többször, inkább megpróbált órákon keresztül úgy manőverezni, hogy ne kerüljön nagyapával kartávolságon belülre. Egyedül azért bírta elviselni ezeket a családi találkozókat, mert legalább volt ideje felkészülni arra, hogy úgyis megint ez lesz, így legalább mindez nem érte váratlanul – de égetni ugyanúgy égetett minden ilyen érintés.

Ahogy gépiesen hagyta, hogy Kriszti fogja és vezesse a kezét még úgy is, hogy nem ért hozzá, eszébe jutott az összes olyan egyforma szituáció is, amikor hivatalos helyzetekben kezet nyújtottak neki, és ilyenkor mindig, újra és újra nehezére esett elmondani a begyakorolt szöveget, hogy elnézést kérek, nem szoktam kezet fogni, mert utálta az érzést, hogy megsérti a társadalmi normákat, és persze utána azt is, ahogyan kivétel nélkül mindenki gyanakvással nézett rá onnantól, ha épp nem tettek rá rögtön, zavarukban vagy sértettségükben valamilyen viccesnek álcázott, de csípős megjegyzést, hogy aztán mindig egy mínuszponttal induljon a másiknál. Kriszti reakciója azért taglózta le annyira, mert azt mutatta meg neki, hogy lehetne így is. Ilyen egyszerűen.

Ugye milyen jó, hogy a piros felsőt vetted fel végül, és nem a fehéret, csibém, legalább illik a borhoz, nevetett rá Kriszti, és ő is megpróbált visszamosolyogni rá, de nem sikerült, sőt lehetett is valami szokatlan a szemében, vagy a meghatottság, vagy még mindig a távolba révedés, mert Kriszti újra megkérdezte, hogy na, mi van, mi baj? Kriszti, én… Elmondhatok neked valamit?, kérdezte halkan, és lerogyott az egyik székbe. Hát persze, hogy elmondhatsz, hát nem azért kérdezem éppen, te kis gyagyás, válaszolt még mindig megnyugtatóan anyáskodva Kriszti, és odahúzott elé egy másik széket, és leült ő is, és Zsófi belekezdett, és elmondott mindent, az érintésről, a szögesdrótról, az áramütésekről, a bulikról, a fiúkról, az ölelésekről, az asztaloktól való felpattanásokról, a másik szemében megjelenő megvetésről, sértettségről vagy zavarról, és azt is elmondta, hogy még szűz, és hogy fogalma sincs, hogyan változtathatna mindezen, és mégis miben reménykedjen, mi az, ami miatt elhihetné, hogy majd minden rendbejön, és Kriszti hallgatta, és amikor kellett, visszakérdezett, és figyelt rá, és hiába félt eleinte Zsófi, semmi olyat nem mondott, még csak a hangsúlyai sem árulkodtak arról, hogy bármi miatt is fura csodabogárnak tartaná, olyan fura csodabogárnak, amilyennek magát érezte, és amivel mégis utálta, ha mások szembesítik, hogy igen, tényleg az, így aztán egyre könnyebb volt beszélni és elmondani mindazt, amit így, ilyen nyíltan még senkinek nem mondott el, és minden egyes szóval azt érezte, hogy egy kicsit, tényleg csak egy egész kicsit csökkent a súly, amit cipel. Ha nem is tudott köveket letenni, de legalább formás, apró kis kavicsokat igen.

És mire befejezte, mire Kriszti azt felelte olyan ösztönösen, ahogy más csak bólintana, hogy édesem, hosszú, elnyújtott magánhangzókkal, amikbe belefért egy nagy adag törődés, lesajnálás nélküli együttérzés és igen, talán még szeretet is, meghallották, hogy a nappaliban mindenki hangosan elkezd tíztől visszaszámolni, és egyszerre néztek rá a mikrohullámú sütő órájára, ami tényleg 23:59-et mutatott, a hármas és az ötös között úgy kattogott az idegesítően fénylő kettőspont, mint egy számonkérés, hogy ők meg mit ülnek itt, amikor pillanatokon belül elérkezik a buli csúcspontja, ki bámul ilyenkor egy mikrósütőt. Három, kettő, egy, hallották az egyre felfokozottabb kiáltásokat, majd megszólaltak a papírtrombiták, ők összenéztek, és Kriszti önkéntelenül Zsófi felé hajolt, hogy átölelje vagy akár meg is puszilja az újév tiszteletére, de még a mozdulat legelején észbekapott, és megállt, és csak a kezével nyúlt felé, Zsófi keze felé, amellyel ő még mindig a vörösborfoltos konyharuhát markolta. Megfogta a rongy másik végét, finoman feljebb emelte, hogy Zsófi keze is vele emelkedjen, és a maga kezére hurkolta az anyagot úgy, hogy a lehető legközelebb kerüljön a kézfeje az övéhez, pár milliméterre egymástól, és érezzék egymás testmelegét, de még ne érjen hozzá.

Boldog új évet, mondta halkan, ahogy ültek egymással szemben, felemelt kézzel, és összekötötte őket a konyharuha és mindaz, ami az előző percekben elhangzott. Zsófi még mindig lesütött szemmel ült, még mindig nem tudta rávenni magát, hogy a barátnője szemébe nézzen, de végül, mint aki most eszmél fel, végignézett a saját kezén, mellette Krisztién, és a kis, kettejük kézfeje közötti távolság ellenére úgy érezte, mintha a másik tenyere finoman az övébe simulna, csak minden fájdalom nélkül, és aztán a lány szemébe nézett, mindenre felkészülve, de nem látott benne semmi mást, csak nyíltságot és elfogadást. Boldog új évet.

8

Jó ötlet volt meglátogatni Gyuri bácsit, na nem azért, mert annyi mindent megmagyarázott volna, vagy elsöpörte volna minden bajukat, de így legalább volt valami más is, ami lekötötte a gondolataikat: a különös történet a kézről, tényleg, mintha elátkozta volna a mesebeli gonosz boszorkány. Ilona fejben újra meg újra visszatért a bácsi történetéhez, annyit gondolkodott rajta, hogy néha egészen meg is feledkezett arról, mi is a valódi probléma. Addigra Zsófi legalább már újra evett, és ez azért mégiscsak egyértelmű jele volt annak, hogy lassan minden visszatér a rendes kerékvágásba. Ilona minden falatért hálás volt, amit a kislánya lenyelt, és minden falat miatt majd szétrobbant, amit nem: olyankor rettegett, hogy újrakezdődik az egész, és azt érezte, akkor ő tényleg mindent hiába csinált, hiába beszélt, hiába próbálkozott, mégis kudarcot fog vallani, mégis kiderül róla, hogy nem képes szavatolni a gyereke boldogulását, és ez az érzés elviselhetetlen és ezért dühítő volt.

Állandóan az a kép járt a fejében, amit Gyuri bácsi olyan érzékletesen mesélt el, hogy hogyan tartotta el magától napokig a jobb kezét, és ez a kép Ilona fejében összemosódott azzal, amit a kertben látott: mintha a bácsi már a levágott kezet tartotta volna maga előtt évtizedekkel ezelőtt is, nem azt, ami akkor még épp úgy a testrésze volt, mint a többi végtagja. De általában is folyton az öreg járt a fejében a következő napokban, így azt is ennek tudta be, amikor a közértben összefutott Gyuri bácsi lányával, Erzsivel: úgy gondolta, igenis van az úgy, ha az ember sokat gondol valamire, akkor csupa olyasmi történik vele, aminek köze van hozzá; persze lehet, hogy ilyenkor egyszerűen csak jobban észreveszi mindazt, amit az aktuális fejfájásához tud kötni. Az eset mindenesetre számára semmiképp sem tűnt véletlennek, hiszen már nem is emlékezett, mikor látta utoljára Erzsit, ezer éve, az utolsó alkalmat se tudta felidézni, most meg tessék, pont itt van, épp, amikor amúgy is állandó vendég lett a házukban, ha nem is fizikai valójában. Bár az is igaz, ismerte be maga előtt, hogy azelőtt valószínűleg legfeljebb csak biccentett volna neki, ha szembejön vele, vagy még azt sem, talán el is mentek volna egymás mellett, ha nincs ez a mostani ügyük, ami úgy lebegett köztük, hogy az egyikük, Erzsi nem is tudott róla. Ő nem tudta, hogy valami igenis összeköti a gyerekkori játszótársával, Ilonával, ő nem látta azt a láthatatlan fonalat, ami belőle indult el, kettejük közt alaposan rátekeredett egy szintén láthatatlan kézre, és aztán Erzsinél ért véget. Akár volt fonál, akár nem, Ilona mindenesetre ráköszönt a másikra, amikor épp elhaladt volna mellette a zöldségpultnál.

Szia, Erzsikém, drágám, hát igazán sajnálom, ami apukáddal történt, nyújtotta el a szavakat annyira, hogy biztos lehessen benne, érződik a hanglejtésén az őszinte sajnálat, de hát, folytatta levegővétel nélkül, végül is, az a lényeg, hogy most már rendben van minden, igaz? Akárhogy is alakult, az a lényeg, hogy időben megtalálták azt a daganatot. Most már kicsit furcsa volt neki, hogy Erzsi nem válaszolt rögtön, vagy legalább nem bólogatott szomorúan, vagy csóválta a fejét, ahogy a helyzet megkívánta volna. Még mindig jobb így, mintha már késő lett volna, tette hozzá gyorsan, egy bátorítónak és egyúttal együttérzőnek szánt mosolyt erőltetve az arcára. Úgy érezte, ez a legtöbb, amit jelen helyzetben elmondhat, és nem lenne helyénvaló a kézről, szegény Zsófikáról meg a kórházudvarról beszélnie, van szegény nőnek elég baja a másoké nélkül is. Úgyhogy most már abbahagyta a beszédet, és várt, hogy a másik reagáljon végre, ne csak ő beszéljen.

Erzsébet megállt mellette, a kosaruk szinte összeért, de meg se mukkant, először nem is köszönt, és valahogy furcsán nézett rá, enyhén félrebillentett fejjel, kicsit összeszűkült szemekkel, mint aki nem tudja eldönteni, hogy hova tegye, amit hall. De azért végül csak megszólalt. Miért, mi történt apámmal, kérdezte.

Hát Ilona sok mindenre számított, csak erre nem. Micsoda kérdés ez, és mit lehet erre mondani, hogyhogy mi történt, hát ha még ő is tud róla, akkor a tulajdon lánya hogyhogy nem? Nyelt egyet, és egészen halkan, szinte dadogva válaszolt, hogy hát a keze, a tumor, a műtét, és kis szünet után, mivel a másik sehogy sem reagált, hozzátette, nem tudtad? Nem tudtam, Ilonám, felelte Erzsébet teljes nyugalommal; semmi zaklatottság nem volt a hangjában, mintha csak a tojás áráról beszélgetnének, nem a saját apjáról, és furcsamód még az sem érződött rajta, hogy dühös lenne Ilonára, amiért ennyire indiszkrét volt, amiért beleszólt valamibe, amibe nem lett volna szabad. Igazság szerint nem érződött a hangján semmi érzelem, és ez volt Ilona számára a legkülönösebb: egy ilyen téma hogyhogy valakiből nem vált ki heves reakciót? Ha tényleg a tojás árán emeltek volna, úgy gondolta, ő arról is több érzelemmel beszélt volna, mint Erzsi a saját édesapja betegségéről és amputációjáról.

Én szerencsére már rég nem tudok a jó édes apámról semmit, és ez pont jól is van így, folytatta Erzsébet ugyanazon a hideg hangon. De miért, vagyis hogyhogy, szaladt ki ösztönösen Ilona száján a meglepett kérdés, amit sose kérdezett volna meg, ha van ideje belegondolni, hogy illik-e ennyire belemászni valaki más magánéletébe, hiszen végső soron alig ismerték egymást Erzsivel, ilyen témákról meg csak nem áll neki egy távoli ismerős egy közért kellős közepén kérdezősködni, az ember a családját nem adja ki csak úgy akárkinek. Amint kimondta, azonnal meg is bánta, hogy így tett, és önkéntelenül a szája elé kapta volna a kezét, de akkor meg rájött, egy ilyen színpadias mozdulattal csak még jobban az illetlenségére terelné a figyelmet, így félúton megállt a keze, és végül csak a nyakláncával kezdett babrálni.

Erzsébeten viszont nem látszott, hogy kényelmetlenül érintené a kérdés, sőt: úgy húzta ki magát, mintha a pulpitus előtt állna, és a bíró szólította volna éppen maga elé, hogy tartsa meg a vádbeszédet. Elmondom én neked, Ilonám, mondta, de a hangjában semmilyen, a testtartásához illeszkedő ünnepélyesség nem volt, sem pedig – és emiatt Ilona megkönnyebbült – felháborodás, csak valami rezignált beletörődés. Elmondom én bárkinek, nem titok az, mondta, és letette a kosarát, mintha tényleg átzuhant volna egy másik szférába, oda, ahol ők ketten nem a leárazott karfiol előtt álldogáltak, hanem ahol az ember egy élet történetét osztja meg a másikkal, nyíltan és őszintén, pontosan tudva, hogy neki magának semmi oka nincs a szégyenkezésre, ő nyugodtan felvállalhat bármit, hiszen akármit is mond, abból senki se szűrheti le azt, hogy vele lenne baj. Ugyanakkor a vád vagy a düh indulata sem érződött ki a hangjából; olyan ember beszélt, aki képes volt túllépni azon, ami mögötte van. Aki nem arról beszél, miért is vágta le a vonat a lábát, hanem csak higgadtan elmondja, milyen mankóval élni.

Már jó ideje nem tudunk mi róla semmit, nem is jártunk nála, nem is kérdeztünk felőle évek óta, kezdett bele Erzsébet a számadásba. Magának köszönheti: az én apám vagy nem az én apám, én kimondom, az egy kiállhatatlan szörnyeteg. Én úgy nőttem fel, Ilonám, hogy folyamatosan csak az ő pörölését, az ő állandó kiabálását hallgattam. Neki semmi nem volt soha jó, mindenen felháborodott, ha emberről volt szó, ha csak egy élettelen fadarabról, ha emberi hibáról, ha még arról sem, csak a véletlenek összjátékáról, ő bármin képes volt dühbe gurulni, mindenről azt hitte, hogy direkt őt akarják megsérteni vele, neki ugyanaz volt, hogy a szél borítja fel a széket vagy valaki kirúgja alóla, nem érzett különbséget, épp ugyanakkora haragra gerjesztette mindkettő. És olyankor, tisztán emlékszem minden esetre, még ha csak hároméves voltam is, vörös lett a feje, kidagadt a homlokán az ér, és remegni kezdett a keze, ijesztően remegni, megfogni nem bírt semmit, amíg meg nem nyugodott, ami már a kezében volt, azt elejtette, mindig ez volt a műsor, ha felidegesítette magát valamin, akkor csak még rosszabb lett a helyzet, mert még a kezéből is kiesett, amihez épp nyúlt, és az még tovább táplálta a dühét. Úgy remegett a keze olyankor a teljesen indokolatlan, eltúlzott dühtől, amit soha meg se próbált visszafojtani, hogy sosem lehetett tudni, mire készül, nyaklevesre, vagy csak arra, hogy előkotorjon a zsebéből egy gyufát és egy cigarettát.

Erzsébet higgadtsága még most, a nyakleves említésére sem kezdett töredezni, megmaradt ugyanaz a kissé monoton, érzelemmentes hanghordozása, amivel belefogott a történetébe, és ami annyira különössé tette Ilona számára az elbeszélést: a mondatok valahogy nagyobb súlyt kaptak attól, hogy még csak elfogultnak sem tűnt az, aki kimondta őket. Ugyanakkor Erzsébet mintha nem is Ilonára nézett volna, miközben beszélt, hanem valahová mögé, oda, ahol a gyerekkora, a múltja volt, minden év egy-egy külön polcon, az egyik a paradicsomszószok, a másik a fűszerek mellett.

Megkeserítette mindenki életét, el is költöztem otthonról, amint lehetett, folytatta Erzsébet. Bevallom neked, Ilonám, hogy én forszíroztam a Daninál a házasságot is, csak mehessek már hozzájuk lakni. Nem volt semmi probléma a kapcsolatunkkal, nem azt mondom, jól megvoltunk a Danival, de nem találkozgattunk mi akkor még olyan régóta, hogy feltétlenül megkérjen, de szeretett, hát engedett az unszolásomnak. Most először, hogy már nem az apjáról volt szó, hanem a férjéről, Erzsébet lesütötte a szemét, mintha a múltból áttért volna a jelenbe, és azzal hirtelen azt is meghallotta volna, miről is beszél éppen. Vagy csak kizökkentette, hogy valaki lapjával átfurakodott kettejük között egy telipakolt kosárral, a lehető legkézzelfoghatóbban megmutatva, hogy nem csak ők ketten vannak itt a boltban. De a pillanatnyi zavar hamar elmúlt.

És akkor, hogy elköltöztem végre otthonról, nekem jobb is lett, mert akkortól legalább elviselhető lett a kapcsolatunk. Akkor már nem voltam ott mindig, ha apámat valami feldühítette, akkor már nem kellett mindig a lüktető eret néznem a homlokán, és az is igaz, hogy azután már ő is megpróbált uralkodni magán, mert ünnepi alkalommá vált számára, ha láthatta a lányát. Nem azt mondom, hogy mindig sikerült is neki, vagy hogy bármennyire is megváltozott volna, de legalább próbálkozott, ezt meg kell adni neki. Még olyan is volt, hogy valami rossz történt vele, és visszanyelte a haragját, talán nem is tudtam volna, hogy mennyire dühös, ha nem látom, hogyan remeg megint a keze.

Persze nekem könnyű volt, tette hozzá Erzsébet, miután végigmérte a zöldségeket, mintha éppenséggel azokkal akarná összehasonlítani a sorsát, csak épp látszott a révetegségén, hogy nem látja az uborkákat és karalábékat. Nekem könnyű volt, de az anyu, szegény, ő ott maradt. Hát én megértem, én nagyon is jól megértem, hogy nem tudott mit csinálni mellette, csak inni, hogy addig se kelljen a bajokkal törődnie, ivott, hogy ne zavarja annyira az egész, hogy ha minden ugyanúgy is történik, legalább ne emlékezzen rá, legalább ne fájjon, ha apám rajta tölti ki a mérgét, józanul nem bírta volna az állandó dühkitöréseket, az ordibálást meg a pofonokat. Azért ivott, hogy neki is meglegyen a saját élete, ott, ahol apám nem tudott utánamenni, a saját kábaságában, a saját külön világában, mert abban legalább minden homályos volt, nem látszott semmi olyan élesnek, mint amilyen a valóságban, az apámmal közös házukban volt, sem pedig olyan kegyetlennek. Persze hogy ivott, egészen addig, amíg végre sikerült magát a halálba innia, isten nyugosztalja, mert nem volt már máshová menekülnie, csak az italba, és amikor az nem volt elég, még messzebb, ahonnan nincs visszaút. Ahova semmilyen kéz nem nyúlhat utána, főleg nem az apámé. És akkor legalább emberinek láttam az apámat, miután ő meghalt, akkor legalább láttam rajta, hogy másra is képes, nem csak a haragra. Nem azt mondom, hogy örültem a szomorúságának vagy a gyászának, dehogy mondok ilyet, Ilonám, de nem azért, mert illetlenség, hanem mert addigra már túl voltam azon, hogy örömöt vagy bármi mást érezzek vele kapcsolatban. Épp elég volt, amit addig éreztem miatta, nem akartam én már többet. De az igaz, hogy akkor legalább egy új oldalát ismertem meg. Miután anyu halála miatt kiélte minden dühét, és tört-zúzott a házban, legalább bekötözött kézzel már nem tudott mindent ugyanúgy csinálni, mint addig. Mintha a kezében lett volna az ereje, tudod, ahogy a mesékben meg az ember hajában van, és jaj, ha levágják. Akkor, ha igazán sokat lettünk volna együtt, talán még meg is tudtam volna sajnálni. Erzsébet mintha valamivel halkabban mondta volna az utolsó mondatot, mint aki nem teljesen biztos benne, és egy pillanatnyi, alig észrevehető szünet után folytatta.

És ez így is ment tovább, akkor egy ideig megfértünk egymás mellett, és aztán amikor jött a Fannika, eleinte olyan volt apám, mintha kicserélték volna, én nem tudom, miért, hogy egy új esélyt látott a kicsiben az újrakezdésre, vagy csak már annyira megőrjítette a magány, de akkor egy ideig még reménykedtem is, hogy talán helyrejöhetnek köztünk a dolgok. Még a gyereket is rá lehetett bízni néha, és jól is jött akkor minden segítség. És akkor tényleg megvoltunk egymással néhány évig, ha nem is minden héten, de rendszeresen találkoztunk, ha sokszor csak annyira is, hogy átvittem a Fannikát, vagy elhoztam tőle.

Erzsébetre látszólag ugyanúgy nem hatottak a szép emlékek, mint a rosszak: ahogy korábban sem hevült fel, a kislánya meg az apja jó viszonya emlegetésére sem lágyult meg az arca. Aztán ahogy nagyobb lett a Fannika, folytatta, egyszer-kétszer mondta, hogy megpofozta a papa, amikor valami rosszat csinált, persze nem csinált ő semmi rosszat, mindig mondtam is neki, hogy nehogy már azt higgye, hogy majd még ő a hibás, vagy hogy bármilyen pofont is megérdemelne, én épp eleget éreztem így gyerekként, nem akartam, hogy az én gyerekem is így legyen vele. Énnekem már ez a pár pofon se tetszett, nem, egyáltalán nem tetszett, de hát mondta a Dani, hogy ez nem a világ vége, hát mindenki kap néha egy-két pofont az apjától vagy a nagyapjától, még jót is tett nekünk, nem igaz? Hogy nem üvegből van a gyerek, hogy ennyitől is félteni kelljen, meg nem is cukorból, nem kell ebből olyan nagy ügyet csinálni. Nem azt mondom, hogy meggyőzött a Dani, mert azért engem azután is épp ugyanúgy zavart a dolog, de annyit legalábbis elért, hogy ne csináljak miatta komolyabb jeleneteket apámnál.

De aztán egyszer sírva szaladt haza tőle a Fannika, máig emlékszem a keserves zokogására, mert akkorát kapott apámtól, hogy feldagadt a kicsi arca, olyan féloldalas volt szegénykém, mint egy rossz krumpli. Én akkor olyan dühös lettem, hogy isten az atyám, akkor én megvakultam a dühtől, és fogtam a sodrófát, hogy átmegyek apámhoz, és egyszer és mindenkorra megmutatom neki, hogy mi a magyarok istene, és kész, ennyi volt, most mindennek vége, ha addig élek is. Akkor előjött belőlem minden, ami addig nem, az összes korábbi baj, minden, amit én kaptam, meg még az is, amit a szegény anyu. Én akkor azt éreztem, hogy minden mindegy, de ennek így vagy úgy, egyszer és mindenkorra véget vetek, mert valahogy véget kell vetni mindannak, ami gyerekkorom óta áradt felém apám miatt. Még szerencse, hogy a Dani is otthon volt, és lefogott, kicsavarta a kezemből a fát, különben tényleg nekiindultam volna vele, és akkor ki tudja, mi lett volna. De ő nem engedte, hiába hadakoztam vele. Akkor, még ott a karjaiban elsírtam magam, és Ilonám, én ott egy napon keresztül zokogtam, nem túlzok, ha ezt mondom, ott valami eltört és véget ért bennem. Végül nem mentem át apámhoz. Még azt se érdemli meg. Nem is mondtam neki semmit. Egyszerűen csak soha többet nem beszéltem vele, és a Fannikát se engedem át hozzá. Na nem mintha ő ezek után olyan nagyon menni akart volna.

Erzsébet mintha másodpercről másodpercre tért volna vissza a vegyesboltba onnan, ahol eddig volt, vagyis ahol eddig érezte magát: mintha kitisztult volna a tekintete, visszatértek volna belé azok az érzelmek, amelyek az ember arcán tükröződni szoktak, amikor leáll csevegni kicsit egy régi ismerősével, egy bevásárlókosárral meg egy cekkerrel. De nem tűnt úgy, mintha választ várna, vagy mintha azért mondta volna el mindezt, hogy tanácsot vagy véleményt kérjen róla. Csak beavatta a történetébe, és nem szorult rá arra, hogy mások véleményétől tegye függővé, hogyan is ítéli meg mindazt, ami történt vele.

Ilona viszont több okból is feszengett, pedig nem is mondott semmit, mégis ő volt az, aki igazán nem tudta, hogyan is kéne viselkednie az adott helyzetben, ha már valahogy elérte, még ha akaratán kívül is, hogy a másik mindezt rázúdítsa. Miközben a másik beszélt, egyszer-egyszer lopva körbepillantott, nem hallja-e őket valaki; nem akart egy szokatlan és kínos helyzet középpontjába kerülni, nem bírta volna elviselni, hogy valakik megbámulják, vagy a szájukra vegyék, hogy micsoda fura mesedélutánt tartottak ma itt a boltban, olyan részletekkel, amik szaftosabbak, mint a hús a pultban. Másrészt furcsa volt számára az is, hogy Erzsébet olyan közel engedte magához, mint a legjobb barátnői sem; olyan dolgokról beszélt neki, amikről ő maga soha, senkinek nem beszélne, még saját maga és a Jóisten előtt is próbálná eltitkolni, ha hasonló gondolatai lennének. Ez az asszony pedig a bizalmába avatja, csak így, derült égből, anélkül, hogy valamiféle hallgatólagos megállapodást kötöttek volna a dolgok állásáról, így nem is tudta, mi ilyenkor a teendő, mit vár a másik, és hogyan viszonozhatná a kitárulkozást, mi lehetne egyenértékű válasz erre a szokatlan gesztusra. Ölelje meg, hogy ő se maradjon alul a bizalmaskodásban? Vagy csak bólogasson, ezzel elfogadva a bölcs és megértő hallgató szerepét? Vagy neki is be kellene avatnia Erzsébetet valami hasonlóan súlyos történetbe? De hát nem tudna így tenni, hacsak a kezet nem hozza fel, és meséli el ő is az utóbbi napjaikat mindenestül, de ezt nem akarta, nehogy a másik úgy érezze, valamiféleképp vádakat fogalmaz meg az apjával, és így voltaképpen az egész családdal, köztük Erzsébettel szemben is.

És még egy harmadik okból is különösen érezte magát: próbálta letagadni maga előtt, de mégiscsak érzett némi rosszallást mindazért, amiket Erzsébet mondott, és ahogyan a rokonairól beszélt. Értette ő, persze, hogyne értette volna, hogy mi a baja az apjával, hogy mik az indokai arra, hogy így hátat fordítson neki, de akkor is volt ebben az egészben valami nem helyénvaló. Mert azért mégiscsak a saját édesapjáról beszélt! És a család az akkor is a család, akármi is történik: a rokonáról mégsem beszél így az ember, a rokonával kapcsolatban mégsem érezhet így valaki! A rokonság, az mégiscsak egy szent kötelék, amit ember nem téphet szét, legfeljebb a Jóisten, ha az Ő bölcsességével úgy látja, hogy eljött az ideje. Nekünk viszont, úgy gondolta, nem szabad istent játszanunk, és emberi erővel megszakítani azt, ami a születéstől fogva adott volt, sem pedig tiszteletlenül gondolni arra, akit eredendően tisztelni kellene. Mindig is büszke volt rá, hogy milyen tisztességes, összetartó családba házasodott be, és hogy több flegma, a szüleiről vagy más rokonairól elfogadhatatlan módon beszélő férfi után talált valakit, aki ezen a téren is egyetért vele. Már csak azért is, mert úgy gondolta: akinek a saját családja szent, az a feleségével is tisztelettel fog bánni. Köztük nem is volt kérdés, hogy elfogadják egymás családját: Feri soha egy rossz szót nem szólt Ilona anyjára, amíg élt, megkedvelte még az apósát is, vagy legalábbis nem mutatta az ellenkezőjét, cserébe Ilona is bármikor kiállt a férje családjának tagjai mellett, soha egy rossz szóval nem illette volna az anyósát, sőt még a gyerekkora óta problémás Frici mellett is kiállt, legfeljebb megtartotta magának a véleményét, ha tudta, hogy sértené vele Ferit. Neki soha eszébe nem jutott volna mérlegelni, hogy a családból ki érdemel együttérzést és ki nem, mert ez nem az ő dolga volt. Ha valakit baj ért, ha valakit kirúgtak a munkahelyéről, vagy a szájára vette akár a falu is, ők gondolkodás nélkül összezártak mellette, és nem mondták volna azt, mint most Erzsébet, hogy erre ezért vagy azért, egy pofonért vagy a rossz természete miatt valaki a családból ne lenne méltó. Mindezek a gondolatok viaskodtak benne, miközben Gyuri bácsi történetét hallgatta, és most nemigen tudta, hogyan reagáljon, mert az viszont már tényleg túlzottan kínosan érintette volna, ha itt mindenki szeme előtt nyílt vitába kellene keverednie a másikkal ilyen témákban.

Végül csak egy sóhajtás csúszott ki belőle, de ezt igyekezett együttérzőn mondani. Jaj, Erzsikém… Sután megpaskolta a másik kezét, mint régen Brúnó nyakát, amikor az még kölyökkutya volt; elvégre ez is több mint a semmi, gondolta, hát csak nem állhat neki megsimogatni egy felnőtt embert a bolt közepén, márpedig valamivel meg kell mutatnia, hogy átérzi Erzsi helyzetét, és nem ítéli el miatta – még akkor is, ha ez nem volt teljesen igaz. Erzsébet rámosolygott, aztán elbúcsúztak egymástól, és ki-ki ment tovább a dolgára, hogy aztán végül a kasszánál még egyszer egymásra mosolyogjanak, Erzsébet őszintén, Ilona kötelességtudóan.

x

nagyon szomorú volt és én voltam az aki meg tudtam vigasztalni én megvigasztaltam

mindig ez van

mindig

mindig

mindig

mindig ez van hogy nem szeret viszont miért nem lehet engem szeretni miért

17

Kegyetlen fészekrabló, álnok, aljas parazita, lelkiismeretlen gyilkos.

Úgy érezte, mintha személyesen őt sértették volna meg, pedig csak egy személytelen komment volt a Facebookon, és még csak nem is volt semmi köze hozzá. A megszokott madárhatározós csoportot pörgette át, amikor egy pillanat alatt átjárta az ismerős, jó érzés, meglátva egy szajkót; igyekezett elnyomni magában a nyomában feltörő pöffeszkedő gúnyt, azét, aki ugyan szintén alig tud valamit egy témáról, de a felmerülő kérdésre adandó helyes választ véletlenül pont igen, úgyhogy büszkeséggel és lenézéssel próbálja saját maga előtt növelni ennek a minimális kis tudásnak az értékét, magában cöccögve, ugyan hogy lehet egy ennyire jellegzetes és semmi mással össze nem keverhető állatról megkérdezni, milyen faj, és tényleg ki az, aki még ennyit sem tud. Rákattintott a hozzászólások megjelenítésére, halványan abban reménykedve, hogy a többi lelkendező között egy-két másodpercig úgy érezheti majd, egy közösségbe tartozik, még ha ez a közösség valójában nem is létezik, vagy legalábbis nem létezik tovább, mint amíg mindenki továbbgörget a következő bejegyzésre, és egyébként is nagy a baj, ha az alapján akarja meghatározni önmagát, hogy másokkal együtt szépnek tart egy madarat, de hát hogy nagy a baj, az végül is nem volt újdonság.

Ehelyett viszont egész mást talált: pár kommentet arról, hogy milyen kártékony, kegyetlen madár is a szajkó, hogy inkább irtani kéne, amennyi bajt okoz, és hogy micsoda fészekrabló. Puszta falánkságból képes megölni a tojásból épp csak kikelt fiókákat is: a lábával leszorítja őket, és a csőrével nyitja fel a koponyájukat, hogy hozzáférjen az agyukhoz, miközben a nála jóval kisebb, tehetetlen szülőknek mindezt végig kell nézniük. Hogy hogy lehet egy ilyen madarat szeretni, miközben ennyire aljas. És hogy akinek végig kellett már néznie a kertjében, ahogyan az ott fészkelő, egy szajkóval szemben esélytelen kismadarakat támadja meg és tépi szét, az legalább már tudja, milyen állattal is áll szemben valójában. Ahogy az a kommentelő, akinek a kertjében évek óta költöttek tengelicek, évről évre nézte végig boldogan, ahogy a csöppnyi szárnyukon megjelennek az első színes tollak, ahogy esetlenül repülni tanulnak a szüleik izgatott körözése mellett, amíg tavaly egy szajkó teljes lelki nyugalommal a fészkükre nem szállt, és mit sem törődve a pánikba esett szülők csipogásával, csak úgy kedvtelésből megölte az egyik fiókát, de ezzel nem is törődött többet, hanem kivégezte a másikat is, és csak azt vitte magával tápláléknak. Zsófi előtt elhomályosult a monitor, fel kellett állnia a géptől, mintha rossz hírt kapott volna. Miután párszor körbejárta a stresszoldó testmozgásra már csak méreténél fogva sem alkalmas szobát, végül leült, az ölébe vette Arielt, és gépiesen simogatni kezdte a macska bundáját, abban bízva, hogy az majd megnyugtatja. Arielnek mindenesetre teljesen mindegy volt, mi a simogatás oka, ő azonnal elégedetten dorombolni kezdett, és Zsófi ölében tekeregve élvezte a helyzetet, kéjesen nyújtózkodva, semmi másról nem véve tudomást a világból, mint a hasa vakargatásáról.

Hiába tudta az eszével, hogy teljesen irracionális mindaz, amit érez, és hiába gondolta úgy, hogy butaság a természetes viselkedése vagy táplálékszerzésének módja alapján besorolni egy élőlényt a jó vagy a rossz állatok közé, sőt eleve gyermeteg és tudatlan dolog jó meg rossz állatokról beszélni, gonosz farkasokról és ártatlan báránykákról, mint a mesékben, ez semmit nem számított abban, hogy mennyire zaklatta fel az új információ. Úgy érezte, mintha most fény derült volna egy súlyos tévedésére, arra, hogy világéletében rosszul csinált valamit, és ezzel egyébként mindenki tisztában is volt, épp csak ő nem, csak ő látta megint teljesen máshogy a világot, mint a többi, normális ember. Mintha hirtelen kiderült volna, hogy rosszul élte az életét. Ha nem is volt olyan letaglózóan intenzív érzés, akkor is eszébe juttatta a hipnózis utáni állapotát, amikor hirtelen rá kellett ébrednie, hogy valaminek eddig nem volt tudatában, noha az az egész életét meghatározza, nem tudta, hogy történt vele valami, ami csakis az övé, mégis pont ő az, aki nincs is tudatában, akiből valahogy kiszakadt ez az emlék, mint egy belső szerv egy brutális balesetben. És mindemellett egy kicsit még szégyellte is magát, amiért olyan babonásan meg volt róla győződve, hogy a szajkó mindig valami jót jelent, ha egyszer az mind igaz, amit írnak róla.

Amikor idáig jutott a gondolkodásban, olyan hirtelen húzta ki magát ültében, hogy a már félig transzban lévő Ariel is összerezzent az ölében, készenlétbe vágta magát, hátracsapta a füleit, és megfeszült a teste, mint aki felkészült minden eshetőségre, bár pár másodperc után azért rájött, nincs itt a világvége, és ha néhányszor követelőzően odadörgöli a pofáját a gazdája kezéhez, még a simogatás is folytatódhat. Azért álljon meg a menet, mondta magának Zsófi, nehogy már mások véleménye miatt most hirtelen szégyenkezni kezdjen, mintha megfelelni tartozna mindenkinek, még az ismeretlen, hülyeségeket állító kommentelőknek is. Úgy érezte, a régi énje most vigyázzba vágná magát bárki előtt, legyen az hús-vér vagy virtuális személy, az új Zsófi viszont ennek már nem hajlandó felülni, szembenéz a saját érzéseivel, és nem ijed meg tőlük, nem szégyelli őket, nem dühös magára miattuk, és főképp nem nézi le saját magát. Megismeri a saját érzéseit, mint a régi ismerősöket, és köszön nekik, mondta mindig a pszichológusa: ne azt várja, hogy megszabadul az érzéseitől, amelyek nem szimpatikusak neki, csak legalább ne büntesse magát miattuk, ne szégyellje, ne nyomja el őket, csak fogadja el a létezésüket, és azt is, hogy szabad így éreznie. Ne tegyen rá még egy lapáttal azzal, hogy megveti magát a saját hangulatai miatt. És az új Zsófi már így is tesz. Csak azt nem tudta, mikor jön már el az a pillanat, amikor az új Zsófi igazán megszületik, és átveszi a régi helyét.

Mostanában a mosolya már csak egy repedés volt a falon.

A magány, az egyedüllét, a magára hagyatottság és a kívülállóság fémes ízű elegye az élete alapérzése volt, de erre az alapra rakódott még jó néhány réteg, amelyek tompították a sajgást: a normalitás fenntartásához, a hétköznapok működtetéséhez szükséges kellékek, az üres, de hasznos mosolyok, és azok a percek, amelyek elterelték a figyelmét, és amelyek jó esetben akár órákká is összeállhattak. Órákká, amíg nem jutott eszébe rosszul lenni. De ezek a rétegek, mint a sokat használt úton a felfestés, kopni kezdtek, és mostanra szinte le is mállottak teljesen az alváshiány, a reményvesztettség és a kilátástalanság lánctalpai alatt. Így lassan elhagyta utolsó, eddig rendíthetetlen szövetségese, önmaga is: saját magát is egyre kevésbé szerette. Mert ő a vidám Zsófival volt jóban, aki mindig mosolyog, ezt a búskomort megvetette és haragudott rá. Épp azért húzott fel belül egy falat, hogy továbbra is mosolyoghasson: mindazt, ami ezt megnehezítette, egyszerűen csak bepakolta a fal mögé, ahol nem kellett vele foglalkozni, hogy ne legyen folyton a keserűséggel elfoglalva, hogy ne omoljon össze a súly alatt, amit a rossz érzések tesznek a hátára. A rossz érzések, amik mindig szembejöttek, bármibe is mélyebben belegondolt, ami túl volt a hétköznapok rutinján: a társasági életébe, a romantikus kilátásaiba, a szexbe, a jövőjébe, és abba, mégis milyen kiutat lát abból a helyzetből, amiben most van; nem akart és nem is bírt volna ezekkel az érzésekkel napról napra megbirkózni, hiszen már ahhoz is erő kellett, hogy egyesével be tudja pakolni mindet a fal mögé, mielőtt beszivárognak a fejébe.

Iszonyú erővel kellett mindezt a fal mögé tuszkolni, hogy ne is vegye észre rajta senki: ne érezze úgy, hogy folyton magyarázkodnia kell a rosszkedve miatt, ne kelljen szégyenkeznie, ha mégis leolvasható az arcáról, kiolvasható a szeméből, érezhető a hangsúlyaiból mindaz, amit érez. Ne láthassák rajta, hogy valami gond van vele, ne húzzon le senkit a rosszkedvével, és egyáltalán, ne kerüljön emiatt semmilyen társaságban a középpontba, ne ő legyen az, aki más, mint a többiek. És a taktika remekül működött: az emberek tényleg csak a mosoly alakú rést vették észre, körülötte a fal láthatatlan maradt. Így nem akarta megmenteni senki. Nem vágyott arra, hogy bárki is észrevegye, mennyi fájdalmat, nehézséget titkol – de legbelül szüksége lett volna rá, hogy valaki valami csoda folytán mégis átlásson a falon. Ebben a rejtőzködésben odáig jutott, hogy már a legkevésbé sem érzett együtt magával, és elérte, hogy más se érezhessen együtt vele. Ezt csodásan elintéztem, nevetett kínjában: nagyjából ennyi derű maradt benne, kinevetni a kígyót, ami a saját farkába harap, és fintorog az ízétől.

Nem volt olyan optimista, hogy azt gondolja, lejutott a gödör fenekére, mert abban konokul és kitartóan hitt, hogy lejjebb mindig van, de arra azért jó volt ez a mélypont, hogy rájöjjön: muszáj változtatnia, mert így nemhogy nem lesz jobb semmi, de minden egyre rosszabb. Már épp csak annyit tudott aludni, hogy ne kerüljön kórházba, amit egyébként a saját teste árulásának élt meg, mert ha baj van, legalább legyen látható mértékű, bizonyítsa be a teste, ne csak az állandó, fojtogató álmossággal és kimerültséggel, ne csak az alig elviselhetően vánszorgó éjszakai percek kínzásával, hanem rendesen, legyen róla papírja, nyugtassa meg egy szakember, hogy az állapotának van neve, és meg lehet gyógyulni belőle. Mert eddig remekül működött a fal meg a mosoly: egyáltalán nem feltételezte róla senki, hogy bármi gondja lenne, és hogy egy pici ember, aki a megtévesztésig hasonlít rá, odabent kiabál, visít és a haját tépi. A problémamegoldó fal, ami minden problémát súlyosabbá tesz – tényleg nagyon ironikus, kár, hogy aki kitalálta, annak ilyen szar a humora.

Úgyhogy nagyon is kapóra jött az, aminek pár hónapja valószínűleg még a gondolatától is kiverte volna a víz: hogy egyik nap bekopogott hozzá Mátyás, a srác a lakáskocsmából, amin egyébként egyáltalán nem lepődött meg. Persze nem azért, mintha annyira logikusnak tűnt volna, hogy az egyik szerencsétlen, akivel összehozta a sors, és aki ugyanúgy menekült el előle, a bolond lány elől, mint a többiek, egyszer csak ott fog majd állni a küszöbe előtt, langalétán, mint egy nagyra nőtt kamasz, a nagy, borzas, vörös hajával meg az óceánkék szemeivel, hanem azért, mert a fiú előbb Krisztinél érdeklődött, hogy szerinte a barátnője nem venné-e tolakodásnak, ha a rosszul sikerült randi ellenére mégis megkeresné, és ezek szerint nem nagyon volt elképzelése arról, mit is jelent az, hogy valaki valakinek a legjobb barátnője: azt, hogy Kriszti azonnal megbeszélte Zsófival a kérdést. Így mire Mátyás megkapta az engedélyét, valójában már túl is volt a dolog első felén, a magyarázkodáson, csak ő nem tudott róla. Zsófi egy kicsit hülyének nézte, amiért nem egyszerűen rácsetelt, mint bárki más, hanem egyik nap megjelent a koliszoba ajtaja előtt, de közben valójában egy kicsit imponált neki a dolog. Ráadásul azt is elismerte, ha a másik küld egy üzenetet Messengeren, valószínűleg nem reagált volna rá, inkább pár napig úgy tett volna, mint aki nem is vette észre, aztán meg valószínűleg tényleg elfelejtette volna az egészet.

Be kellett vallania magának, egy kicsit, tényleg csak egy kicsit tetszik neki a fiú hülyesége. Tetszett, hogy nem akart azonnal randizni, sőt még bejönni sem, csak az ajtóban állva elmondta, sajnálja, hogy olyan rosszul alakult minden, és hogy igazából azonnal, még ott a kocsmában úgy gondolta, valójában az ő hibája, mert nem volt elég megértő, mert rosszul reagált, amikor Zsófia – valamiért Zsófiának nevezte: még egy dolog, ami egyszerre volt egy kicsit fura és egy kicsit szimpatikus – felugrott az asztaltól, miután meg akarta fogni a kezét, és tök idiótának érzi magát, amiért ebből akkora ügyet csinált. Zsófinak a nyelvén volt, hogy közölje, ha azt nevezi nagy ügy csinálásának, hogy sűrű bocsánatkérések közepette lelépett, akkor nyilván fogalma sincs arról, más férfiak hogyan szoktak reagálni hasonló helyzetben, de visszanyelte a megjegyzést. Csak jóval később vallotta be magának, hogy részben azért sem nyugtatta meg a másikat, mert valamennyire jólesett neki az önmarcangolása, és a tudat, hogy végre nemcsak ő érzi magát rosszul az ilyen esetek miatt, hanem más is; egyáltalán nem volt büszke erre a leginkább kárörömhöz hasonlító érzésre, így inkább elhessegette magától.

Ahogy álltak az ajtóban, Ariel nekiindult a küszöb felé, ő pedig a lábával tartotta vissza attól, hogy megint kiszökjön a kollégium folyosójára, és ezúttal már tényleg soha többé ne találjon vissza, és amint ez a gondolat önkéntelenül végigfutott rajta, egy pillanatra elkapta a jeges rémület. Egy csapásra felidéződött előtte a legutóbbi alkalom minden rettegése és fájdalma, úgyhogy finoman visszataszigálta Arielt a szobába, aztán a lábával elé lökte az új kedvenc plüssjátékát, hogy inkább azzal játsszon, és eszébe se jusson újra kifelé kacsintgatni. Majd egy gyors lépéssel kilépett a folyosóra, és behúzta maga után az ajtót, nagyrészt persze a macska miatt, de azért is, hogy azzal a lendülettel vissza is húzódhasson, és a hátát az ajtónak dönthesse, mert a szobából kilépve majdnem nekiment a küszöbön ácsorgó fiúnak, kis híján lefejelte, és épp csak a karjaiba nem esett. Miután elhárította az összes veszélyt, a macska szökését meg Mátyás túlzott közelségét is, ráébredt, valójában egy ideje – remélte, hogy azért nem olyan hosszú ideje – már nem is hallja, mit mond épp a másik, úgyhogy gyorsan újra rá összpontosított. Szerencsére hamar megfejtette, hogy a legutóbbi, vagyis az egyetlen randijukról beszél, épp hebegve-habogva magyarázta, hogy már csak azért is sajnálja a dolgot, mert amúgy ő olyan jól érezte magát Zsófiával, és igazából úgy tűnt neki, hogy talán Zsófia is így volt vele, és csak azt szeretné felvetni, hogy ha esetleg lenne hozzá kedve, akkor valamikor megpróbálhatnák újra. Zsófi nem igazán tudta, mit illik ilyenkor mondani, bár voltak kétségei azzal kapcsolatban, létezik-e egyáltalán olyan ember, akinek már volt hasonló tapasztalata ilyen házassági ajánlat nélküli lánykérésről, egy kiürült kollégium küszöbén, és hogy egyáltalán valaha is írásba foglalták már az ilyen események etikettjét, de úgy vélte, aligha. Mindenesetre amikor úgy érezte, ha még egy másodpercig csendben van, az már kellemetlen és talán még bántó is lenne, annyit mondott, hogy rendben, mert ez volt az egyetlen dolog, amiben biztos volt. És ez, hogy biztos benne, meglepte, de így volt: valójában már megérett benne ez a válasz azóta, hogy Kriszti beszámolt neki Mátyás kérdéséről. A fiúról sem tűnt úgy, hogy nagyobb gyakorlata lenne a küszöbön állva előadott monológokban, mint neki, ő is csak annyit tudott kibökni, hogy szuper, és hogy akkor majd kereslek, majd bátortalanul rámosolygott, és elment. Jó volt úgy nézni egy tőle távozó férfi hátát, hogy nem volt a helyzetben semmi kellemetlen, szomorú és kibírhatatlan.

Szóval kapóra jött, hogy Mátyás pont most kereste meg, amikor úgyis el akart kezdeni azzal kísérletezni, milyen lenne szép fokozatosan kivenni egy-egy téglát a falból, és néha kilesni a lyukon, sőt akár még a kezét is kinyújtani rajta. Az is jó volt, hogy a kísérlet első fázisában még egyedül maradhatott, olyankor is, amikor tulajdonképpen kettesben töltötték az időt, mert valójában csak a számítógép volt vele egy szobában, az pedig, akivel beszélt, csak egy kis kerek profilkép volt meg a három pont: ez jelezte, hogy a másik, ha mégis itt lenne, épp beszélne.

Olyan érzés volt őszintén és nyíltan magáról beszélnie, mint gyerekkorában, amikor először ugrott le a városi uszodában a nagy ugrótoronyból: hiába tűnt életveszélyesnek a mélység, egy idő után nem lehetett tovább bámulni a mélybe hideg rettegéssel, és amúgy is, látta, hogy mások is leugranak, és nemhogy bajuk nem esik, de még mintha jól is éreznék magukat tőle. Úgyhogy egyszerűen meg kellett hoznia egy nagy döntést: hogy igenis lép egy egész aprót, egy hétköznapinál is kisebbet, ami még hátravolt a ugródeszka széle és a tátongó űr között, és jobb híján elhiszi, hogy a zuhanás végén nem vár rá valami rettenetes. És amikor kimászott a medencéből, mosolyogva, mint a többiek, már alig értette, mit kellett ezen ennyit gondolkodni. Épp ezt élte át most is, csak ezúttal nem a víz felszínét nézte szürreálisan nagynak tűnő távolságból, hanem a monitoron szürke szövegbuborékban felvillant két egyszerű szót, hogy „hogy vagy”, meg a kérdőjelet, amely olyan volt, mint egy ajtó, amely mögött kétfelé ágazik az út, és ő bármelyiken továbbmehet: a jelentéktelen bájcsevej felé az egyiken, vagy az őszinteségen a másikon. Vett egy nagy levegőt, befogta az orrát és lelépett a trambulinról. „Mostanában elég rosszul”, írta, és érezte, hogy elnyelte a mélység, és innen már nincs visszalépés a biztonságosnak tűnő, vagy legalábbis szilárd talajt adó ugródeszkára.

Furcsa és jó érzés volt, és nem ért véget egy csobbanással úgy, mint az ugrás, hogy aztán ki kelljen mászni a vízből, és kész. Furcsa és jó volt szembesülni azzal, hogy ki lehet mondani mindent, amit gondol, és nem dől rá a plafon, senki nem feddi meg vagy nézi bolondnak, senki nem erősíti meg azt, amit magáról gondol, sőt úgy felelnek rá, mintha az ő szava is annyit érne, mint bárki másé. Szinte egyáltalán nem ismerte ezt az érzést korábbi életéből, eleinte azért nem, mert nem szembesült vele, amikor a szüleivel beszélt, később meg már azért nem, mert addigra elővigyázatosságból és megszokásból nem hozta magát újra olyan helyzetbe, hogysem szembesülhetett volna vele, egészen addig a pár évvel korábbi szilveszterig. Pedig most, egy idő után egész könnyűnek tűnt, részben biztosan a monitor vibrálása, részben viszont a másik megértése miatt. Így egész könnyen tudott beszélni arról, hogy nem tud aludni, mert túl sok minden összejött most; hogy az utóbbi hosszú-hosszú, vagy legalábbis hosszúnak tűnő időben egyetlenegyszer tudott normálisan elaludni, de azt sem éjszaka, hanem az apja autójában; és beszélt a terápiáról, amiről pedig azt gondolta, minden normális ember eleve bolondnak nézi majd miatta, de Mátyás nem nézte, noha egész normálisnak tűnt. Beszélt a terápián belül a hipnózisról is, ami nemhogy nem riasztotta el, de kifejezetten érdekelte a fiút, mint valami különlegesség, mintha valamilyen extrém sportot próbált volna ki, és most elmesélné, milyen érzés, amikor kinyílik az ejtőernyő. Csak ő ejtőernyő helyett a kutyaházban talált kézről mesélt, ami elég letaglózóan hatott Mátyásra: Zsófi rájött, akármilyen megértő is volt vele a fiú, nyilván fogalma sem volt, hogy miért pattant fel a kocsmában, amikor meg akarta fogni a kezét. Így alighanem megnyugtatta az a történet, amiben pedig nyilvánvalóan senki más nem talált volna semmi megnyugtatót, csak az, aki azelőtt magát hibáztatta, aki azt hitte, ő követhetett el valami nagy bűnt. Ennél még egy levágott, daganatos, halott, jeges kéz is jobb, legalábbis bizonyos tekintetben. Mondjuk egy potenciális udvarló nézőpontjából.

És innen már könnyen jött, hogy mi a baja a bulikkal, mi a baja a szüleivel, könnyen jött a gyerekkora, már csak azért is, mert Mátyásnak is elég sok szorongása volt, amiről, mintha csereüzletet kötöttek volna, ő is sokat beszélt neki. Ilyenkor Zsófin volt az illetlen öröm sora: örült annak, aminek senki más nem örült volna. Annak, hogy a másik szorong, mert akarva-akaratlanul úgy érezte, egy bizonyos lelki egészségszint fölött teljesen esélytelen, hogy bárkivel igazán jól kijöjjön, és ha valaki még egy kis szorongást se tud felmutatni, az túl épeszű lesz hozzá. Végül is mindenkinek kell valami, ami összeköti a másikkal.

Mátyás arról beszélt, milyen feszültséget okoz benne, hogy bár ez kívülről nem látszik rajta, mégis alapvetően antiszociálisnak érzi magát: bárkivel bármikor jól elbeszélget, csak közben belül feszeng, és azt érzi, mennyivel jobb lenne egyedül, mondjuk egy jó könyvvel, vagy legalábbis valahol máshol, miközben megnyerően mosolyog és cseveg azzal, akit épp elé fújt a szél. És az ő családjával sem volt minden rendben: náluk a politika jelentette a fő problémát, és ő volt az, aki képtelen volt elfogadni, ahogyan a szülei és a húga látják a világot, illetve persze ez kétoldalú dolog volt, a másik három sem volt képes elfogadni az ő véleményét. Mátyás viszont nem tudott nyíltan szembefordulni velük, inkább emésztette magát minden családi eseményen, egyrészt azért, hogy a saját rokonai vállalhatatlan dolgokat mondanak, másrészt, mert ő sosem ellenkezett, és úgy érezte, ezzel hallgatólagosan jóváhagy olyasmiket, amik ellen egy tisztességes, becsületes embernek hevesen tiltakoznia kéne.

Ha Zsófi belegondolt, volt abban valami egészen perverz, hogy két fiatal szingli főleg ilyesmikről beszélget az ismerkedés korai szakaszában, de azon az állásponton volt, hogy az ő helyzetében semmi értelme nincs ilyesmikbe belegondolni, és különben is, azért mindig szóba kerültek más témák is, a hétköznapoktól és a munkától kezdve a madarakon át a macskákig, a vidéki gyerekkortól a budapestiig, vagy hogy minek kell egy pestinek, Mátyásnak autó, ha úgyse mozdul ki a városból, és hogy miért nem jutott még soha Zsófinak eszébe megszerezni a jogosítványt, ha egyszer úgy utál vonatozni. Ezt persze részben megindokolta a nem kimondottan pozitív hozzáállása a hazalátogatáshoz, ugyanakkor az volt az érzése, hogy ideje se lett volna rá, ami leírva és végiggondolva az elmúlt időszakot a legkevésbé sem tűnt reális gondolatnak; ez azon is elgondolkodtatta, mégis mennyi energiáját, mennyi idejét veszi el az az egyetlen feladat, hogy nyomott hangulatban üljön a szobában. Többet, mint bárki gondolná.

Úgy érezte, jól alakulnak a dolgok, de nem reménykedett semmiben; nem arról volt szó, hogy megpróbálta volna magát lebeszélni arról, hogy reménykedjen, inkább arról, hogy mostanra mintha elfelejtette volna a remény érzését, mint egy ízt, amit csak néhányszor, turistaként kóstolt külföldön, és itthon is rendelkezésre álló alapanyagok nélkül képtelen lett volna visszaidézni azokat az aromákat. A remény nem olyan, mint a biciklizés, hogy csak újra fel kell ülni a nyeregbe, és úgyis visszajön minden. És különben is: bár felszabadítóan hatott rá a nyitottság, az őszinteség és főleg az a túlbecsülhetetlen, szinte felfoghatatlan érzés, hogy akármit is mond, elfogadják, azért továbbra is azt érezte, bizonyos falakat nem tud áttörni.

Ahogy a hipnózis utáni hónapokban is ezt érezte a terápián: hiába jött elő a kéz az eltemetett emlékei közül, ezzel együtt sem tudott egy szintnél tovább jutni a probléma megoldásában és önmaga megértésében. Voltak dolgok, amelyeken segített már az is, hogy kimondta őket, és voltak, amelyekhez nem tudott közel kerülni. Elsősorban a fő ok volt ilyen: rendben, hogy a kéz a kiváltó ok, de ettől még nem lett könnyebb átlépni az érzéseken, amelyeket okozott, vagy épp megérteni őket. Sok mindenhez közelebb került a saját fala mögött, de volt, amihez egy centivel sem, és nem is látta az utat a következő lépéshez.

Például azt sem értette igazán, mégis miért okozott benne ekkora törést pár komment, amit a szajkós bejegyzés alatt olvasott. Meglepve vette tudomásul, ahogy az összes karmával a combján boldogan dagasztó Ariellel az ölében ült a gép előtt, hogy ösztönösen azt érzi, jó lenne ezt Mátyással megbeszélni. Ez is ismeretlen, bár korántsem érthetetlen érzés volt számára. Eszébe jutott, hogy ezt nyugodtan meg is teheti, mert aznap este már ténylegesen is találkoznak, nem csak a cseten. Egészen sorsszerűnek érezte, hogy pont akkor szólalt meg a telefonja, amikor erre gondolt, nem is merült fel benne, hogy Mátyáson kívül más is hívhatná, már majdnem úgy is szólt bele, mintha vele beszélne, de azért ösztönösen, megszokásból mégiscsak rápillantott a kijelzőre, és látta, hogy az apja keresi. Szia, kislányom, csak azért hívlak, mert Frici bácsi meghalt, még nem tudjuk, mikor lesz a temetése, csak akartuk anyával, hogy tudd, majd hívunk még, mondta az apja, és a hangján hallatszott, hogy legszívesebben már tenné is le a telefont, hiszen elmondta, amit muszáj volt. Micsoda, de hogyhogy, vagy miért, szólt közbe Zsófi gyorsan, úgy érezte, mindegy, mit mond, a lényeg csak az, hogy valamivel gyorsan megakassza az apja hadarását, mielőtt tényleg leteszi a telefont, és akkor nyilván soha nem tud meg többet erről. Egyelőre még nem sokat tudunk mi sem, kislányom, felelte az apja, és hogy majd szólnak a temetés miatt, hogy haza tud-e jönni rá. Persze, apa, biztosan, felelte lemondóan Zsófi; eddig tartott, amíg visszaálltak a régi reflexek, és már nem akarta kizökkenteni az apját, csak beletörődött, hogy úgysem kap kielégítő információkat most sem, kár is erőlködnie. Puszilunk, kislányom, de azért néha te is jelentkezhetnél, tudod a telefonszámunkat, mondta még az apja, mintha valahogy megérezte volna a vonal túloldalán, hogy elült a veszély, vissza lehet térni a megszokott sablonokhoz, újra működik a régi, jól bevált forgatókönyv. Jól van, apu, szia, puszi, mondta Zsófi, olyan hangon, mintha egy nagyot legyintett volna a kezével, hogy mindegy, hagyjuk a fenébe az egészet, nem számít, tényleg.

Nem számít, már nem számít: elengedte a szüleit, elengedte ezt az érdes, régi kötelet, amibe görcsösen kapaszkodott, hiába sebezte állandóan véresre a tenyerét. Átadta magát a szabadesésnek, és mindegy volt, hogy hová érkezik majd, a lényeg, hogy valami másba, nem mindig újra vissza ugyanazokba a mintákba, amiket nem állt hatalmában megváltoztatni, ezt mostanra már felismerte. Ha a szüleiben nem tud változást elérni, akkor abban kell, ahogy ő áll a szüleihez: távolodással, minden szárnycsapással egyre messzebbre jutva a fészektől.

De ahogy letette a telefont, nem a szokásos érzés árasztotta el, nem az a kissé dühös, lemondó, szomorú hangulat, amit szinte mindig érzett, ha a szülei hívták és tették rá a telefont egy-két perc után, tökéletesen elzárkózva minden értelmes kommunikációtól. Ennek a helyét átvette egy új, megmagyarázhatatlan zsongás. Mintha szédült volna, úgy, ahogy az ember a mélyvízből a felszínre érve szédül, amikor a rég visszatartott, már csaknem elfogyott levegő helyére újra be tudja szívni az oxigént. Vagy mintha kipukkadt volna egy lufi, amely eddig ott volt körülötte a koszos szürke falával, épp elég messze ahhoz, hogy azelőtt sose vegye észre, de az azért feltűnő legyen, ha valamiért eltűnik. Már megint egy újabb érzés, amit nem ért, gondolta, ez is milyen ironikus, hogy az apja épp akkor hívta, amikor ezen a nemértésen gondolkodott, és lám, máris sikerült még egy hasonlót felírni a listára. Mert semennyire sem értette, miért érez egyáltalán bármit is a hír után, hiszen soha nem állt igazán közel Frigyes nagybácsihoz, semmivel sem közelebb, mint a családi vacsorák valamelyik igazán távolinak tűnő, de valójában ugyanannál az asztalnál ülő résztvevőjétől, sőt, igazság szerint tőle még annál is távolabb állt, mert benne a családja tagjaira jellemző teljes közömbösség mellett is volt valami furcsa, valami kellemetlen, valami nehezen megfogható, amivel Zsófi soha nem akart szembenézni, soha nem akart gondolni rá, és soha nem akarta volna még magának sem bevallani, hogy amit érez, az leginkább a viszolygásra hasonlít. Most mégis valahogy belenyilallt a halálhír, talán nem a lelkébe, és biztosan nem a szívébe, de valahová igen, pedig ha rangsort kellett volna felállítania, kinek a halála viselné meg igazán a családból, hát Frigyes biztosan nem szerepelt volna túl előkelő helyen; de erre a rangsorra gondolva Zsófi rögtön el is szégyellte magát, hogy akinek egyáltalán eszébe jut toplistát felállítani a halott rokonok osztályozására, azzal azért biztosan nincs rendben minden.

Nem tudta, mi ez az érzés, de úgy döntött, megpróbálja megérteni. Megpróbált semmi másra nem koncentrálni, csak erre a furcsa, kongó ürességre, ami az apja hívása nyomán körülvette, és átadni magát a hangulatnak. Felült az ágyára, a hátát a falnak támasztotta, behunyta a szemét, és pont az ellenkezőjét csinálta, mint amihez hozzászokott a kellemetlen érzések kapcsán: nem megpróbálta a lehető leggyorsabban bepakolni őket a fal mögé, hogy aztán többet ne kelljen velük foglalkoznia, hanem az érzéseire fókuszált, és igyekezett megfigyelni és talán azonosítani is őket. De nem járt sikerrel, legalábbis a szó köznapi értelmében: nem jutott semmi olyan következtetésre, ami rávilágított volna a Frici bácsihoz fűződő érzelmei mibenlétére. Viszont ahogy csukott szemmel, kialvatlanul, fejét a falnak támasztva ült az ágyon, a félálomhoz közeli, kásás, koordinálatlan állapotban, egyre csak ugyanaz a kép sejlett fel előtte: Brúnó kutyaháza otthon, a kertben, a kutyaház tetején pedig egy szajkó, aminek mintha lenne valami a karmai között. A barna, juharfa színű, itt-ott kicsit csálé, régi kutyaház a zöldes tetőzsindellyel, körülötte a száraz, nyári föld, rajta pedig ellenpontként a ragyogóan színes, vörös, kék és fekete madár: egy teljesen értelmetlen kép, legalábbis a jelen helyzetben teljesen értelmetlen, talán ha annyiról árulkodik, hogy Zsófit mennyivel jobban megviselte Brúnó kutya halála, mint egy rokoné. De ebben nem volt semmi szégyellnivaló, hiszen Brúnó sokkal inkább volt rokon, mint akiket pedig elvileg a vér kötött össze Zsófival. Mindenesetre ez semmilyen kérdésre nem adott választ.

Akárhogy is, a kutyaház képe még később is vissza-visszatért Zsófi elé, ahogy a zsongó vákuum-érzés a lufi belsejéből is csak lassan halványodott. Azért erről majd érdemes lesz beszélni a pszichológussal, gondolta, és számolgatni kezdte a napokat, mikor tér vissza a terapeuta a nyári szabadságáról, fel kell-e írnia valahová, mint felvetendő témát, vagy azért anélkül is emlékezni fog rá – valószínűleg emlékezni fog, mint a rossz tanuló, aki végre egyszer véletlenül tisztában van a tananyag valamelyik részével: végre nem kell unszolni, hozhat magától is valamilyen élményt, amin lehet dolgozni, végre nem kell csalódnia benne a szakembernek, hogy biztosan elrejti a kellemetlen érzéseit, és nincs mivel dolgozni. Hát majd ezzel lesz. Egy haláleset a családban, ami végső soron egy kicsit megnyugtatja az életben maradt rokont – ez legalább biztos nem tankönyvi eset. Azért remélte, hogy nem is a pszichopátia jele az ilyesmi. Mert ezt érezte: ha nem is nagyon határozottan, ha nem is körvonalazottan, de mintha egy kis nyugalom ébredt volna most benne a hír miatt.

Épp itt tartott a gondolkodásban, pontosabban ott, hogy azért mégiscsak jobb lenne, ha felírná valahová ezt az egészet szeptemberig, ha már álomnaplót nem készített, akkor már legalább a saját dilemmái legyenek úgy felírva, hogy jó tanulóként referálni tudjon belőlük, amikor hirtelen visszarántotta a szobájába a csengő hangja. Hiszen péntek van, futott át az agyán. Mátyás jött érte.

7

Többet nem ült ott a színes madár a kutyaház tetején, pedig ahogy odanézett, valahogy mintha még mindig ott lett volna, a kis ház tetején, valamivel a lábában, a karmai közt, de nem volt ott, az a homályos kép, amit látott, azt valójában nem látta, vagy nem a szemével látta, és nem hallotta a szajkó csúnya, de mégis megnyugtatóan ismerős, krákogó, károgó, káromló hangját sem: a kert olyan néma és üres volt, mint amilyen ő is.

Kopár volt minden, csak a száraz föld volt ott a lábai alatt, szürkésbarnán, mint a homok, és épp olyan kietlenül is: Zsófi most valahogy nem látta a fákat a kertben, sem a füvet, csak maga előtt mindig azt a kis darab földet, amire rálépett, ahogy a kutyaház és Brúnó felé tartott, minden lépéssel csak egy aprócska talpnyi földet, körvonalak nélkül, mellette egy másik aprócska talpnyi földdel, az is körvonalak nélkül, hiszen a körvonalak már hiányoztak mindenhonnan. A kutya már várta, csaholva dugta ki a fejét a kis faházból, tudta, hogy nem hiába várt egész nap, bár a nap úgy eltelt a jóleső várakozásban a gazdájára, mint egy pillanat. És Zsófi tényleg hozzá jött, hová máshová mehetett volna, magától vitték a lábai Brúnó felé, a kutya volt a bolygó, ahová jó volt elutazni, és amelynek gravitációja még akkor is vonzotta őt, amikor az állat már nem volt, amikor fekete lyuk jött létre az egykori helyén, de ezt most még nem tudta, el se tudta volna képzelni, nem is volt lehetséges belegondolni, hogy milyen lesz, ha eltűnik az ember alól az egész bolygó, amelyen él. Brúnó egyre izgatottabb lett, ahogy a kislány közeledett felé, és ahogy odaért hozzá, az orrával kezdte finoman bökdösni a lelógó, mintha a szélben lengedező kezét, a kézfejét, amellyel korábban mindig órákig simogatta, vagy ha nem is órákig, de végeláthatatlannak tűnő ideig, csak most már az elmúlt pár napban ez valamiért elmaradt, de muszáj volt bökdösnie, hozzáérnie, jeleznie, hogy ott van, hogy azért mégiscsak meglegyen köztük az érintés is, Brúnó minden napjának fénypontja, és hátha akkor vissza lehet állítani mindent olyanná, amilyen azelőtt volt.

A kutya esetlenül, tolatva odébb húzódott, centiről centire préselődve hozzá a kutyaház falához, ahogy Zsófi szótlanul bemászott mellé, hogy ketten is elférjenek; mást nem biztos, hogy ilyen természetesen beengedett volna a saját vackába, a saját birodalmába, minden morgás nélkül, máskor azért mégiscsak meg akarta volna mutatni, hogy ki az úr, legalábbis ebben az apró faházban, persze csak jelzésszerűen, úgy tűnve félelmetesnek, nehogy valaki tényleg félelmetesnek higgye, de kedvenc gazdájával kivételt tett, különösen most, hogy érezhető volt a kis ember rossz hangulata, hiszen mindig átsugárzott rá, amit Zsófi érzett, és ami most áradt belőle, abban nem volt semmi jó. A többiek, a két felnőtt meg néha az öreg nem voltak olyan érdekesek, ők csak idegesek, egykedvűek vagy közömbösek voltak, olyan volt a kezük érintése, mintha csak a hátára esett volna egy lehulló falevél, száraz és jelentéktelen, de Zsófi valahogy mindig felvillanyozta. Ha vidám volt, akkor a kutya is egyre felszabadultabb lett, ahogy együtt játszottak, ha pedig szomorú, akkor hagyta, hogy a kislány a simogatással átcsorgasson valamit belé a bánatából, belesimogassa a rosszkedvét, és fel is oldódjon benne valamennyire, és olyankor igyekezett még közelebb húzódni hozzá, hogy teljes odaadással simogathassa. De most nem volt simogatás: Zsófi csak bemászott a kis, boltívesre vágott bejáraton a kutyaházba, és odakuporodott Brúnó lábaihoz, összegömbölyödött a padlón, mint egy nagyra nőtt csiga a házában, a fejét Brúnó nyakára hajtotta, és úgy fonódott össze a seszínű haja a barna bundával, hogy nem is látszott, hol ér véget a haj, és hol kezdődik a kutya szőre, melyik kihez tartozik, az állat bundája az, ami belekeveredik a vékony szálú hajba, vagy a haj az, ami a bundába. Ez még akkor sem látszott volna, ha bárki más is behajolt volna a házikóba, kettejük sötétjébe, ahogyan pár nappal azelőtt Zsófi nyúlt be ugyanezen az ajtón, hogy a kutya lábainál a hideg kézhez érjen a melegséget kereső keze.

De hát nem is hajolhatott volna be senki más, mert nem is volt senki más: Zsófi biztos volt benne azokban a napokban, hogy egyedül van egy üres világban, amelynek a közepén áll a kutyaház, az egyetlen menedék, ami befogadja, és csak a semmi veszi körül, a fák helyén a semmi nő ki a földből és a semmi ereszt mély gyökereket a talajba, a virágok és a gaz helyén a semmi burjánzik megállíthatatlanul, a madarak helyén a semmi szálldos fel-alá, nem tudva leszállni sehová, nem tudva megpihenni, énekelni sem képes, mert a torka helyén is csak a semmi van, a baromfiudvar helyén a semmi kapirgál, és a semmi hagy a tojások helyén oválisan tátongó űrt, a kórháznak már nyoma sincs, az ablakai a semmiből nyílnak a semmire, a falai megszűntek falnak lenni, és különben is, el se látni már odáig, homályba vész a helye, ahogy a kert másik oldalán is minden eltűnt, nincs szomszéd és nincs minden évben hozzájuk átnyúló gyümölcsfaág, nincs vita az ágak lemetszésén, mert sem ágak nincsenek már, sem senki, aki vitázhatna rajta, sőt a vita is örökre elnémult, nincs kerítés, amin bármi átnyúlhatna, de a házat magát is elnyelte a semmi, a fészer egy sűrű, sötét, fekete lyuk, utána pedig rögtön elkezdődik a ködös üresség, a kertnek nincs vége, egyszerűen csak a semmibe vész.

Miután bebújt a kutyaházba és kinézett az ajtaján, pár perc leforgása alatt látta is, hogy egyesével válik semmivé odakint minden, amire ráláthatna, ahogy a szobák tűnnek el az éjszakai sötétben azonnal, amint lekapcsolják bennük a lámpát: egy pillantás, és eltűnt a nagy fa, egy másik, és eltűnt a hinta a kertből, egy másik, és eltűnt a kutya vizes tálkája, és így tovább, amíg semmi sem maradt, csak az egy kutyaház, ő pedig azzal együtt mintha egy lufi belsejébe csöppent volna, amelynek koszos szürke fala eltakar mindent, ami odakint volt. Akkor Zsófi még közelebb húzódott Brúnóhoz, eltűnt a szeme elől az ajtórés, és csak feküdt épp úgy összegömbölyödve, mint a kutya, csak kisebben, egész délután, egész este.

Feküdt, és érezte, hogy nincs súlya, amivel Brúnóra nehezedne, neki nincs, csak a fájdalmának, a fájdalmának a lelkében és a testében is, nem mintha el tudta volna különíteni egymástól a kettőt. És a fájdalmat se tudta elkülöníteni a némaság nyomásától: olyan érzés volt, mintha nagyon mélyen lenne a víz alatt, ahol a dobhártyáján keresztül akar betörni a mélység, csak épp most pont fordított irányból, belülről akart volna kinyomulni minden, csak visszatartotta valami, talán egy erős fal, ami bírja a kemény ostromot is. A tó fenekének sötét némasága nyelte el, noha Zsófiban meglett volna az a késztetés is, hogy beszéljen, hogy panaszkodjon a szüleinek, hogy könnyítsen a lelkén, odaálljon eléjük, és megpróbálja rávenni őket, hogy most csak vele foglalkozzanak, csak rá figyeljenek, és végre értsék is meg, amit mond, ahelyett, hogy valami másra, a panaszkodás gesztusára, egy nem megfelelő hangsúlyra, egy feltételezett szemrehányásra reagálnának az első mondat után, vagy leszidják valamiért, amiről nem tudta, hogy nem szabad gondolnia vagy kimondania. De ugyanilyen erővel, sőt erősebben szólalt meg benne az a másik, ellenirányú késztetés, hogy ne tegye, hogy jobb, ha nem teszi, mert abból úgyis csak a baj lesz, majd azt kell éreznie, hogy megint csak a gond van vele, és nem akarta azt érezni, sőt nemhogy nem akarta, de biztos volt benne, hogy most el se tudná viselni, bár azt nem tudta, mi lenne, de feltételezte, hogy akkor a mélység nyomása végül tényleg összeroppantaná, és egyszerűen összelapulna, mint egy döglött hal a vízparti sztrádán, amit már felismerhetetlenre lapítottak az autók kerekei. Csak abban volt biztos, hogy ha bármit mondana anyának, abból valamilyen feszültség pattanna ki, akármiért, bármiért, valamiért, amit nem is lát most előre, amire nem is gondolna, és ha nagy nehezen összeszedné magát, és teljes bizalmába fogadná a szüleit, csak még nehezebb lenne átélni, hogy nem kellett volna, hogy nem együttérzést vagy megértést kap a bizalmáért cserébe, hanem rosszallást, ha nem azért, amit mond, akkor egyszerűen azért, mert mondja.

Nem érezte úgy, hogy biztonságban lenne, sehol nem érezte úgy, csakis ott, a kutyaházban, a sötétben, ahol mégis biztos tájékozódási pontot jelentett Brúnó otthonos melege az otthontalanságban, bundájának puhasága az érdes világban, az ól vékony fa falai, és egy másik, sokkal masszívabb fal mögött, ahová úgy pakolta el a rossz emlékeit és a bánatát, ahogyan a kert részei is elhomályosultak minden pislogására, darabról darabra tüntetve el mindent, ami nem illett a tájba, és a tájba semmi nem illett az égadta világon: egyre mélyebbre és mélyebbre ásott el mindent, hogy fölötte csak a kietlen föld, a száraz, homokszerű talaj maradjon, és úgy el legyen temetve minden, hogy többé ne is kelljen a felszínre hozni.

15

Jaj, annyira sajnálom, én csak beugrottam pár holmimért, meg gondoltam, téged is megvárlak, jaj, ne haragudj, nagyon sajnálom, tényleg nagyon sajnálom, én nem tudom, mit csináljak, szerinted mit csináljunk, vagy mi legyen, szerinted mit csináljak most, darálta Kriszti rögtön, amint belépett az ajtón, amiben az volt a legfélelmetesebb, hogy még sose látta ilyennek a barátnőjét: ő mindig magabiztos volt, hirtelen belegondolva fel se tudott idézni egy alkalmat se, hogy félelmet vagy akár csak egy pillanatnyi ijedtséget látott volna a szemében, nemhogy összevissza beszéljen, mint most. A cica, kiszökött a cica, én nem tudom, hogyan, pedig figyeltem, valahogy a lábam között, vagy tényleg fogalmam sincs, csak egy pillanatig volt nyitva az ajtó, de aztán olyan gyanús lett, hogy akkora csönd van a szobában, semmi motoszkálás meg szuszogás, és akkor körülnéztem, és nem találtam sehol, és azóta se találom, és tényleg nem tudom, mit csináljak, ne haragudj, nagyon sajnálom, mondta, a végén már szinte hisztérikusan, amitől persze Zsófit is betakarta a pánik, mint egy hatalmas, durva tapintású takaró. Kriszti nem bírta tovább, könnyekben tört ki, pontosan tudta, mennyit jelent Zsófinak Ariel, és ami azt illeti, ő maga is nagyon megszerette a bájos kis állatot. Hogy nem volt ura a tetteinek, az abból is látszott, hogy amióta szobatársak voltak, először nem állt ellen a kísértésnek, és Zsófi nyakába borult, valami könnyes és taknyos, a ne haragudjra emlékeztető hang kíséretében próbálta meg átölelni őt és a rácsavarodott durva pániktakarót, amitől Zsófi előtt már végképp elsötétült a világ: épp csak kiszakadt belőle egy hatalmas darab azzal, hogy hirtelen szembesülnie kellett vele, lehet, hogy többé nincs macskája, és akkor erre az érzésre jött még Kriszti ölelésének minden egyes kampós végével a bőrébe fúródó horga, amitől ösztönösen olyan erősen reagált, amennyire magától ilyen helyzetben, riadtan és sokkolva nem is lett volna képes. Kitépte magát Kriszti karjaiból, amitől a barátnője is és ő is hátratántorodott, ő Kriszti ágyára esett rá, Kriszti pedig az övére. Csak ültek egymással szemben hülyén, amitől bármilyen más helyzetben biztosan elröhögték volna magukat, de most semmi sem állt távolabb tőlük. Kriszti megértette, hogy mit csinált, és ettől már nemcsak a könnyei potyogtak, de igazi zokogásban tört ki, a vállát rázta a sírás, és úgy omlott a saját két tenyerébe, mint a túlérett szőlőfürt, amit most vágtak le a szárról, Zsófi pedig végre átadhatta magát annak a jeges rémületnek, ami különös, mégpedig nagyon rossz értelemben különös elegyet alkotott a bőrén még mindig égő érzéssel az ölelés nyomán.

De aztán eltelt pár perc, olyan nehézkesen, mintha olvasztott fém csöpögött volna a plafonról a padlóra, nem pedig a meddő semmittevés másodpercei, és mindketten rájöttek, hogy ennél értelmetlenebb dolgot ha akarnának, se tudnának csinálni jelen helyzetben, ülni egy szobában kétségbeesetten, és csak magukkal foglalkozni, égési és lelki sérüléseket nyalogatva, miközben minden sebnek az az oka, hogy Ariel elveszett, és semmi, de semmi másra nincs szükség, mint hogy megkeressék. Erre láthatóan épp egyszerre ébredtek rá, egyszerre pattantak fel mindketten és indultak el szó nélkül az ajtó felé, kint pedig Zsófi balra, Kriszti jobbra, olyan nyugodtnak álcázott hangon ciccegve, amennyire csak színészi képességeikből futotta, mert mindketten sejtették, hogy ha pánikban, fejvesztve rohangálnának a folyosókon, akkor Ariel rémülten iszkolna el előlük, már ha tényleg itt van még valahol, és ha él még egyáltalán, vagy ha… Zsófi tudatosan megálljt parancsolt az egyre vadabb és elkeserítőbb képek felé száguldó agyának, hogy csak a keresésre koncentráljon, módszeresen végig minden sarkon, benézve minden radiátor mögé, minden résbe, minden kukába, mindenhová, hátha valahol feltűnik a vörös-fehér bunda. De akármennyire is próbálta tudatosan csitítani magát, arra az egy aggasztó dologra nem tudott nem gondolni, hogy a macska illegálisan tartózkodik a kollégiumban, így még a legjobb lehetőség is, hogy valaki megtalálja és visszaviszi hozzá, súlyos buktatókkal volt teli: nem elég attól félni, hogy kiszaladt az útra és elgázolta egy autó, és majd odakint a fájdalmas pózba csavarodott, megcsonkított holtteste lesz az első, amivel szembesül – elég!, kiabált rá a fejében Zsófi saját magára –, de még annak sem szurkolhat teljes szívvel, hogy találja meg valaki az épületben, mert ha az illető bárkinek is jelenti, hogy egy macskát talált a koliban, az ugyanúgy ahhoz vezetne, hogy elvennék tőle, és soha többé nem találkozhatna vele, az állattal, ami olyan volt, mintha a testvére lett volna, aki sosem volt.

A testvérem, gondolta Zsófi, és ettől a teljesen abszurd, majdnem értelmetlen gondolattól önkéntelenül megtorpant a sarokban, ahol épp egy árnyékról hitte azt, hogy csak macska lehet. Mert ez a gondolat ráébresztette valamire, ami különben nyilvánvaló volt, csak sose gondolt volna rá, ha nincs ez a hideglelős helyzet: hogy mennyire kötődik Arielhez, hogy milyen közel érzi magához. Olyan közel, mint senkit, amióta csak elmúlt a gyerekkora, amióta a kapcsolatoknak súlyuk lett, amióta egy barátság nemcsak olyan, mint a homok a játszótéren, a csúszda mellett, hogy korlátlanul rendelkezésre áll, és ha egy adag kifolyik a kisvödörből, akkor majd újra lehet tölteni máshonnan. Felnőttként már számolgatni kellett, hogy van-e egyáltalán bárki, akár csak egyvalaki is, akit a barátjának nevezhet, mert valahogy fokmérővé vált mindenki szemében, így a sajátjában is, hogy kinek hány jóbarátja van, és pláne, hogy van-e ilyen, mert akinek nincs egy sem, azzal valami nincs rendben, akit senki nem fogad a bizalmába, az nyilván nem is méltó a bizalomra. Mindig vágyott erre az érzésre, az összetartozásra, a feltétlen szeretetre, az elválaszthatatlanságra, ami valójában több volt a barátságnál, több volt annál, mint amit egy kedves szobatárssal lehet átélni, akármilyen jóban is lettek az elmúlt időszakban, de egy szobatárs mégiscsak olyan, hogy nyáron hónapszám nem is találkoznak, és nem egymást hívják fel először, ha valami történik, és ezzel nincs is probléma, de akkor sem ugyanaz.

Sosem ismerte ezt az érzést, csak kislányként, Brúnóval, és most Ariellel, döbbent rá ott a sarokban, önkéntelenül is behúzódva az árnyékba, amiben az előbb még bujkáló macskákat vélt felfedezni, mintha el akarná rejteni valaki elől a gondolatait, az emlékeit, mintha a villanyfényben láthatóak lennének, és így rögtön le is buktatnák, hogy milyen ember ő, akit senki sem szeret feltétlen szeretettel, még a rokonai sem. De az érzés nem keserű volt, nem az volt túlsúlyban, hogy nem szeretik, hanem hogy most már igen, és egyáltalán nem érezte problémának, hogy egy ölbe bújós házimacska révén, csak örült, hogy egyáltalán van valaki, és bár ennyire kegyetlen körülmények között is, de ráébredhetett erre.

És mindez most el is veszett, csak eddig, pár hónapig tartott, és most vége, valószínűleg nem is lesz többet része benne, mert ez alighanem valamiféle átok, amivel ideje szembenéznie, olyan ő, mint egy mesehős, akit megátkozott a gonosz boszorkány vagy a sötét varázsló, ennyi járt neki abból, amit talán lehet boldogságnak nevezni, ennyi volt a kötődés, ennyi, épp csak pár pillanat a sivár kollégiumi folyosón, amennyi alatt rájött, hogy mire vágyik, hogy milyen jó is ez, kötődni valakihez, és van, aki nem él vissza ezzel, mert nem akar neki semmi rosszat, csak hozzábújni, és élvezni, hogy vele lehet, és ennél nincs is csodálatosabb, vagyis de, persze, biztosan van, még ha momentán azt el se tudta képzelni: az, ha ezt nem egy macska adja meg neki, hanem egy ember. De a különbség, ebben biztos volt, nüansznyi, az érzés a lényeg, ami hirtelen olyan közel került hozzá, elérhető közelségbe, hiába hitte azt addig, hogy elérhetetlenül távol van.

De mire eljutott a következő sarokig a folyosón, már képtelen volt továbbra is ezzel foglalkozni, mert már csak arra az észvesztő érzésre tudott koncentrálni, hogy nincs meg a macska, arra a tehetetlenségre, hogy hiába szaladgál fel és alá, nincs mit tennie, hogy valami változzon, mert egyszerűen nem áll hatalmában változtatni, még akkor sem, ha olyasmi történne vele is, mint a legenda szerint az anyával, aki félelmében egymaga képes volt felemelni egy autót, ami alá beszorult a gyereke, nem, ebben a helyzetben az egész kollégiumot kiránthatja a négy sarkából, és egyensúlyozhat vele a kisujján, az se befolyásolja, hogy megtalálja-e Arielt vagy sem. És nem tudott nem gondolni mindezek tetejébe még arra is, hogy ha tényleg elveszett a macska, ha tényleg nem találkozhat vele többé – úttest kifordult szemű elgázolt tetem magatehetetlen félresodort véres kis test, zakatolt a fejében –, akkor óhatatlanul is eltávolodik majd még ráadásul Krisztitől is, attól az embertől, aki mindenki közül a legközelebb állt ehhez a lelkitárs-szerű szerephez, mert hiába tudja, hogy nem az ő hibája, hiszen az aprócska macska szinte a küszöb alatt is kifér, akkor se tudná soha, soha megbocsátani neki, ha ő veszejtené el Arielt. Kettőt egy csapásra, az embert, aki a legközelebb áll az igaz barátsághoz, és a lényt, aki megmutatta neki, hogy lehet jó másvalaki mellett.

Akkor hagyta abba a kutatást, amikor már nemcsak a tehetetlenséget érezte idegőrlőnek, hanem azt is, amit csinált, hogy tízszer, hússzor, harmincszor is végigjárta a kollégium összes folyosóját és a környező utcákat, teljesen feleslegesen, mert úgysem találta a macskát, és már az árnyékfoltokról sem hitte, hogy ő lenne az, mert már az árnyékokat is betéve ismerte minden sarokban, így már nem is igazán reménykedett abban, hogy amikor tizenötödször néz be ugyanabba a résbe, akkor majd végül tényleg pont ott lesz, és egyre kevésbé tűnt lehetségesnek, hogy az elmúlt tucatnyi alkalommal csak nem vette észre, amit most majd igen. Kriszti közben elbúcsúzott, mert indult az utolsó vonata, és az egy dolog, hogy így semmit nem tudott elintézni mindabból, ami miatt feljött Pestre, de legalább a megbeszélt időre muszáj volt hazamennie, ha dolgavégezetlenül is, ha olyan állapotban is, ami miatt Zsófi végül megsajnálta, igazából jobban is, mint saját magát, mert azt valamiképp sorsszerűnek látta, hogy ilyesmik történnek vele, és talán egy kicsit még abban is hitt, hogy megérdemli, de nézni Kriszti vörösre sírt szemét, és azt, ahogy a barátnője önkéntelenül úgy tördeli a kezét, hogy a ropogása visszhangzik az üres folyosón, és hallani a kétségbeesett, már egészen rekedt hangját, ahogyan milliomodszor is elmondja, mennyire sajnálja, mennyire bánja, és ne haragudjon, és mit tudna még tenni, és hogyan segíthetne, az elviselhetetlen volt, és minden bocsánatkérésnél többet ért.

Már késő éjszaka vagy kora hajnal volt, amikor egyáltalán rá tudta venni magát, hogy lefeküdjön aludni, pontosabban hogy lefeküdjön az ágyába, mert ha eddig gondjai voltak az alvással, akkor egészen biztos volt benne, hogy most három altatóval és fél üveg vodkával sem sikerülne még csak egy pillanatra sem elbóbiskolnia. Addig valahogy nem tűnt helyénvalónak, hogy lefeküdjön, még akkor sem, ha semmi értelme nem volt ébren lennie, ha nem nézhette meg századszor is ugyanazokat a helyeket a teljesen üres folyosókon és az utcafronti bejárat túloldalán, de hiába, órákig elképzelni sem tudta, hogy ledőljön, mert még az üres falaknak se akarta azt sugallni, hogy minden rendben van, illetve hogy bármi is rendben lenne az égadta világon, és milyen ember az, akinek ilyen helyzetben nincs jobb dolga, mint ledőlni szundikálni. Végül csak azért helyezkedett vízszintes helyzetbe, mert egyszerűen nem volt jobb ötlete: éjszaka lefeküdni az ágyba legalább megnyugtatóan megszokott rítus volt, és legalább nem igényelt különösebb gondolkodást. Ott fekve úgy érezte magát, mint akit sprintelés közben egyszerűen felkaptak és megkötöztek: mintha ösztönösen tovább akart volna mozogni, de nem tudott, mert valami nem engedte, ha nem is a kötél, de az elhatározás, hogy reggelig most pihenni fog. Órákig feküdt így, eleinte a szándékosan tárva-nyitva hagyott bejárati ajtó felé pislogva, majd később kényszerítve magát, hogy ezt abbahagyja, mert ha így folytatja, annyi erővel éppen szaladgálhatna is fel-alá az ajtó előtt. Utána már csak a plafont bámulta, és komoly izommunkát fektetett abba, hogy ne pattanjon fel, sőt ne is mozduljon meg, ahogy pedig az ösztönei diktálnák.

Már hajnalodott, amikor az egyre erősebb napsugarak fényében észrevette a szoba közepén Arielt; eleinte azt hitte, hogy hallucinál, ami nem lett volna különösebben meglepő ennyi stresszt és a kóros alváshiányt is figyelembe véve, na meg a vágyait, hogy nahát, épp azt látja, amit órák óta próbál maga elé képzelni. Különösen, hogy úgy látta, mintha a macska szájában lenne valami; azonnal azt gondolta, hogy egy madár, hogy elejtett egy madarat az utcán, és most hazahozta neki ajándékba, és ettől azonnal elsápadt. Felült az ágyban, mint egy rugó, ami hirtelen kienged, próbálta tágabbra nyitni a szemét, attól félve, hogy akkor rögtön szerte is foszlik előtte Ariel madarastul, mindenestül, de nem foszlott, csak tisztult a kép. A macska kiejtette a szájából, ami benne volt, és ráérősen mosakodni kezdett, mintha mi sem volna természetesebb ebben a helyzetben, mintha épp csak a bundáját fújta volna csáléra a szél, és azt kéne helyretenni, nem pedig egy napja és egy éjszakája tűnt volna el szőrén-szálán: komótosan nyalogatta a mellső mancsát, majd pár nyalintás után végigsimított a mancsával a fülén, aztán újra megnyalta a mancsát, félredöntötte a fejét, és dörzsölni kezdte vele a pofája egyik felét és a bajszát. Zsófi az ágyhoz szögezve, szinte megbabonázva bámulta a macskát, nem is a puszta ottléte miatt, hanem mert annyira oda nem illőnek találta ezt a mosakodást, ezt a totális nemtörődömséget és azt a szent ártatlanságot, amit sugárzott magából. Eltartott egy ideig, amíg el tudta szakítani a tekintetét a macskától, és megnézte, mit ejtett a földre: a félig széttépett madárhulla, ami a fejében volt, fokozatosan áttűnt egy kisebb fajta plüssmackóvá, durva harapásnyomok helyett csak némi macskanyállal a műszőrén.

Az izmai végre kiengedtek, csak ettől érezte meg, hogy eddig görcsösen feszült volt minden tagja, és lecsúszott az ágyról Ariel és a plüssmedve mellé, lefeküdt a földre, és simogatni kezdte a macskát, aki kegyesen hagyta is, hogy dédelgessék, csak annyiból látszott, mennyire nem ért egyet a dologgal, miszerint valaki az épp legfontosabbnak ítélt tevékenysége közepette zargatja, hogy egy idő után azokat a részeit kezdte el tisztogatni, ahol Zsófi hozzáért, mintha azt üzenné, kösz, akkor most kezdhetem újra az egészet. Zsófinak fogalma sem volt, hogy hol járhatott, hogy vajon ott volt valahol, ahol kereste, csak mindig elmentek egymás mellett, vagy valahol egészen máshol kóborolt, és hogy miért éppen most érkezett haza. Mindenesetre elöntötték az érzések, és muszáj volt ölbe vennie Arielt: megfogta a két mellső lába alatt, óvatosan felemelte, mintha attól félne, hogy összetörik a kezében, visszaült az ágyra, és az ölébe tette az állatot, hogy szorosan átölelje. Ariel ezt még valahogy eltűrte, de amint engedett a gazdája szorítása, azonnal leugrott a földre, a szájába vette, majd egy fél méterrel odébb tette a plüssmackót, mellételepedett, és folytatta a mosakodást. Zsófinak csak ekkor jutott eszébe, hogy még mindig nyitva van a máskor gondosan zárva tartott ajtó, és Ariel bármikor kimehetne rajta, úgyhogy felugrott az ágyból, hogy gyorsan bezárja. De a macskának eszében sem volt újra magára hagynia. Most már ott volt vele.

18

Az autóban ébredt, arra, hogy a napsugarak nemcsak a szélvédőt ütik át lándzsaként, de a lehunyt szemhéját is.

Az első randijuk, ami nem az első volt, mert azt már ellőtték pár hónappal ezelőtt: ők már végérvényesen két olyan ember voltak, akiknek soha nem lehet egy igazi első randijuk, amire egyszer majd boldogan emlékezhetnek vissza, mert azt már elvette tőlük az élet, vagy Zsófi fóbiája, vagy Mátyás nyomulása, vagy ezek mind együtt. Szóval az első olyan randijuk, ami nem úgy ért véget, hogy mindketten arra vágytak, bár ne történt volna meg, pont olyan volt, mint egy első randi, nem a filmekben, hanem a valóságban: kicsit feszengős, kicsit bátortalan, nagyjából olyan, mintha úgy táncoltak volna, hogy mind a ketten a másikra bízták volna a vezetést, és ettől folyton összeütköztek volna a parketten. De ez végeredményben nem számított, vagy nem számított többet, mint a dolog pozitív oldala, mert azért a mérleg akkor is úgy alakult, hogy több volt a kellemes, mint a döcögős, ráadásul a döcögős sem volt kimondottan kellemetlen, nem volt szó kínos csendekről, egymástól patológiásan elütő személyiségekről és hasonlókról, csak túlzott visszafogottságról, illedelmességről, és, igen, félelemről, félelemről mindkét lehetőségtől, hogy mi lesz, ha megint rossz irányba fordul a dolog, és hogy mi lesz, ha ezúttal nem, akkor hogyan tovább, és mennyire lehet ennek jövője, és különben is, miért kell ebbe belegondolni egy pohár ital fölött, miért kell ezzel stresszelnie magát, egyáltalán miért kell mindig találni valamit, amitől rosszul érezheti magát. Viszont szerencsére Mátyásban volt valami, ami ki tudta rántani ebből az állapotból, semmi különös tulajdonság, csak valamiféle közvetlenség, amitől Zsófi elfelejtette szapulni önmagát, és mire észbe kapott, már késő volt, elszállt a pillanat, nem lehetett már olyan jól belemerülni az önkínzásba. Inkább csak tovább beszélt magáról, aminek már az aktusa is felszabadító volt: már attól jobban érezte magát, hogy kiderült, képes megnyílni, ha kell.

Igaz, ami igaz, az utóbbi időben gyakorolt is erre a megnyílásra, mint iskoláskorában a versmondó versenyre, amire az anyja nevezte be, mondván, hogy Zsófi majd még hálás lesz érte, aztán ki is választott neki egy verset, hogy tanulja meg, akkor is, ha nem pontosan ért belőle minden szót, pláne nem azt, hogy miről szól az egész, így aztán persze hogy nem lett siker a dologból, és az anyja arcán sem tudta nem észrevenni a verseny után a csalódottságot, és nem tudta nem azt érezni, hogy valamit rosszul csinált. Még az az érzés is megmaradt benne sok év után, amikor valamelyik zsűritag, egyébként kedvesen megkérdezte, hogy miért pont ezt a verset választotta, és ő nem tudott rá válaszolni: azt mégsem vallhatta be, hogy nem is ő választotta, más indoka meg nem volt, nem úgy, mint a többieknek, akik mind tudtak mondani valami nagyon szívhez szólót arról, miért áll közel hozzájuk a versük. Akkor Brúnónak mormolta el a verset hadarva gyakorlásképp; most Ariel volt a kiszemelt áldozat, vers pedig nem volt, csak Zsófi saját érzései, amelyekről úgy érezte, kizárt, hogy csak úgy ki tudja őket mondani, ha nincs ott egy beszélgetőpartner, legyen az akár egy macska, akit a megkerülése óta még közelebb érzett magához. Nem szeretek anyámmal együtt ünnepelni otthon, jelentette ki jelentőségteljesen a macskának, sőt egyáltalán nem szeretem a családi ünnepeket, és nem azért volt nehéz kimondania ezt, illetve nem kizárólag azért volt nehéz, mert a macska elkezdte közben a saját fenekét nyalni ahelyett, hogy legalább hunyorítva azt lehetett volna róla feltételezni, odafigyel arra, amit mondanak neki, hanem azért, mert Zsófinak nagyon furcsa volt így egyben, értelmes mondatként, logikusan egymás mögé helyezett szavakkal kimondani, majd a saját hangján visszahallani azt, ami eddig nem állt össze ennyire a fejében, mert nem engedte, hogy összeálljon: ha a mondat egyes részeit, egyes szavait, egyes betűit érzékelte is, lepkegyűjtő hálóval rögtön összefogdosta mindet, és válogatás nélkül, a sorrendre sem ügyelve beszórta mindet a fal mögé. Így viszont alakot, súlyt, jelentést kaptak a saját gondolatai, és ez egy kicsit megrettentette, egy kicsit viszont le is vett a válláról.

Nem tudom, szeretem-e anyámat, mondta, miután a macska befejezte az alfele tisztogatását, és egy pillanatra szembenézett Zsófival: kihasználta az alkalmat, és gyorsan kimondta, ami a nyelvén volt, mert egy épp rá bámuló állat mégiscsak komolyabb beszélgetőpartnernek tűnik, mint egy olyan, amelyik ügyet se vet rá. Csalódtam apámban, tette hozzá, és már nem érdekelte, hogy Ariel jól láthatóan épp csak az ébrenlét határán volt, a mellső lábaira hajtott fejjel, vékony csíkká összehúzódott szemmel. Zsófi egy kicsit büszke is volt magára, hogy ilyen jó gyakorlatot talált ki az érzelmei felszabadítására, de hálás volt a pszichológusának is: végül is azért javasolta egy macska beszerzését, hogy gyakorolni tudjon rajta, és ő pont ezt csinálta, gyakorolt, még akkor is, ha eredetileg a gyakorlatnak az érintésről kellett volna szólnia, de hát mit lehet tenni, ha a cica csodálatosan puha és szívmelengetően langyos bundájától a legkevésbé sem iszonyodott. Viszont ahogy beszélt neki, vagy inkább mellette, a jelenlétében, szinte érezte, ahogy hullanak ki a tégladarabok a saját maga által, évek alatt felépített falból, először persze mind rá a lábára, a térdére, a kezére, jó erősen, hogy minél fájdalmasabb legyen, de akkor is, legalább vékonyodott a fal attól, hogy benéz mögé, és sorra szembenéz mindazzal, amit ott talál. Jobban kellett volna, hogy szeressetek, mondta a macska békésen emelkedő és süllyedő mellkasának, amelyen egy pillanatra mintha ott állt volna a fejét csóválva az anyja és az apja apró mása.

Ugyanakkor megint azt érezte, hogy egy bizonyos határon egyszerűen nem képes túljutni még így sem, mintha nagy nehezen eldobálná a kőtörmeléket a földről, elkezdene ásni, aztán valami áthatolhatatlanba ütközne, amiről azt sem tudja, hogy került oda. Kezdte elfogadni, hogy így van, és hogy sokat kell még majd ezen dolgoznia, hátha közelebb jut ahhoz, ami igazán mélyen van a föld alatt, de azt nem tudta, ez így, hogy egy pontnál nem jut tovább, mire elég. Hogy tudnak-e majd a dolgok azért jók lenni, vagy csak jobbak a mostaninál. Hogy amit ki tud hozni ebből a jobb állapotból, az emlékeztethet-e így boldogságra. Talán igen, gondolta, vagy inkább remélte.

Mátyást az első pár találkozásuk alatt leginkább az alváshiány aggasztotta, vagyis persze minden más is aggasztotta abból, amit Zsófi elmondott neki magáról, de ebbe tudott belekapaszkodni, mert ez mégiscsak kézzelfogható volt. Hogy ez veszélyes, ebből baj lehet, mert jó, persze, vannak emberek, akiknek elég napi pár óra alvás, például ő maga is ilyen, de azért akkor is, van egy határ, és azon ez biztos, hogy messze túl van. Zsófinak alapvetően tetszett, hogy a másik aggódik érte, mert amit kihallott a szavaiból, az tényleg annak, őszinte aggodalomnak tűnt, ugyanakkor feszélyezte is a dolog, mert nem akart ennyire nagy feneket keríteni az egésznek: úgy érezte, ha más is megállapítja, hogy gondok vannak vele, akkor onnantól már elhessegetni vagy bagatellizálni is nehezebb, onnantól olyan, mintha regisztrálták volna a Gondok Nagy Nyilvántartásába, márpedig ő soha nem akarta, hogy a gondjai nyilvánosak és elismertek legyenek, vagy ha igen, akkor legalább valami orvos által, akinek van rá gyógyszere. Legalábbis korábban azt gondolta, hogy nem akarta, de most a zsigeri ellenkezés mellett mégis érzett valami kis kellemeset is, ugyanannak a dolognak a másik oldalát, ami eddig ezek szerint rejtve volt előle: hogy ha más is tud róla, azzal egyrészt lemeztelenedik, másrészt viszont mintha egy kicsit osztozni is tudna valakivel a súly cipelésében. Ez végiggondolva a világ legegyszerűbb dolgának tűnt, de hát az semmit sem számít, hogy valami végiggondolva egyszerű-e vagy sem, mert egy dolog végiggondolni, és egy másik dolog megélni valamit.

A harmadik randit Mátyás kezdeményezésére késő estére beszélték meg; a fiú azt nem mondta meg, miért ragaszkodik a lehetetlen időponthoz, de Zsófinak végül is mindegy volt, azon meg egy percig sem aggódott, hogy az ötletnek valamiképp a szexhez lenne köze, mert ez a gondolat annyira távol volt tőle, hogy egész egyszerűen belegondolni se tudott, olyan lett volna ezen aggódni, mintha hirtelen mélyen át kellett volna éreznie az atomfizika minden problémáját, és hát ennyi idő után azért már úgy gondolta, Mátyás nem ismerhette félre ennyire.

Arra gondoltam, hogy elmehetnénk autózni, mondta Mátyás, amikor ajtót nyitott neki. Persze, miért ne, vágta rá Zsófi, olyan gyorsan, ahogyan csak akkor szokta rávágni a választ egy kérdésre, ha valójában fogalma sincs, hogy miről is van szó, és valójában mire is vonatkozik a kérdés, de Mátyás annyira még nem ismerte, hogy ez feltűnjön neki. De hát tényleg nem volt azzal semmi baj, hogy autóval menjenek valahová, akárhová, miért ne, nem mindegy? Hosszú lesz az út, jelentette ki Mátyás, miután beültek a kocsiba és elindította a motort. Mátyás szótlan volt, de ez nem volt baj, a csend nem olyan volt köztük, mint a vákuum, ami kiszívja a levegőt két ember közül, inkább olyan, mint a langyos víz, amely kitölti a teret és megnyugtat. Ahogy zötykölődtek, talán a városból kifelé tartva, Zsófi lassan ugyanazt kezdte érezni, amit korábban az apja kocsijában: hogy az autó ringat, mint egy bölcső, és hogy hiába néz maga elé, sehogy se lát semmit, mert valahogy a szeme elé került a szemhéja, alá pedig az ülés helyett a hívogató, puha mélység, ami pár perc alatt el is nyelte, és ez nagyon, nagyon szokatlan volt azok után, hogy az ágyában máskor órákat küzd, hogy elmerülhessen ebben a mélységben, mintha egy láthatatlan drótháló mindig megakadályozná, és ha sikerült is elaludnia, abból hiányzott minden puhaság. De az autóban nem így volt.

Amikor felébredt, előbb azt konstatálta, hogy már világos van, és csak utána, hogy még mindig Budapesten vannak, sőt amennyire meg tudta állapítani, még a kollégiumtól se távolodtak el különösebben. Ahogy Mátyás észrevette a mocorgását, felé fordult és rámosolygott; Zsófi gyorsan és amennyire lehet, feltűnésmentesen letörölte a nyálat a szája széléről, bár Mátyás bátorító mosolyát látva volt egy olyan érzése, hogy ha feltűnően csinálná, a másik akkor se vetné meg érte. Jót aludtál, kérdezte Mátyás, a hangjában a kedvesség, az öröm és a büszkeség elegyével. Jót, felelte elgondolkodva Zsófi, mert őt magát is meglepte, hogy ezt válaszolja; nem gondolta volna, hogy mostanában még tagadás nélkül teheti egymás mellé a jó és az alvás szavakat. Akkor megérkeztünk, felelte Mátyás, és bekanyarodott egy utcába, amit már Zsófi is felismert, és ahonnan gyalog is csak pár percre volt a kollégium. Miután megálltak, Zsófi csak részben az álomtól kótyagosan szállt ki az autóból, és lépett oda Mátyás lehúzott ablakához, hogy elbúcsúzzon. Van kedved megismételni mondjuk holnapután, kérdezte Mátyás, és Zsófi tétova ahájára széles mosollyal elköszönt, és elhajtott.

Zsófi automatikusan besétált a koliba, majd vissza a szobájába, gépiesen résnyire nyitotta az ajtót, lapjával beoldalazott rajta, ha netán lesben állna a szökni készülő macska, akkor se legyen esélye, és csak ahogy leült az ágyára a párna mellett békésen alvó Ariel mellé, állt össze a fejében, hogy mi is volt ez az egész. Mátyás direkt azért vitte el autózni, hogy ő aludni tudjon. És meg se köszöntem, jutott eszébe, de mégsem volt képes most semmi rosszat érezni, még egy kis neheztelést sem saját maga felé, amiben pedig máskor mindig olyan jó volt. Az sem könnyítette meg a dolgát, hogy bár észre se vette, de folyamatosan mosolygott, úgy meg sokkal nehezebb az önmarcangolás is.

Végre pihent. És nem hiányzott, hogy igazi randijaik is legyenek, pontosabban nem tűnt úgy, mintha ne lennének ezek is igazi randik, talán igazibbak is a kocsmaasztaliaknál. Mátyás vezetett és mosolygott, ő pedig aludt az első néhány perc autózás meghitt előjátéka után.

Az egyik reggel kivételesen az álló autóban, egy külvárosi, erdős részen félrehúzódva arra ébredt, hogy a napsugarak nemcsak a szélvédőt ütik át lándzsaként, de a lehunyt szemhéját is. Az állás szokatlan volt, megszűnt a ringatás, talán erre ébredt fel. Óvatosan kinyitotta a szemét, hogy meg ne horzsolja a hirtelen napfény, de az agya annál is lassabban kapcsolt vissza alaphelyzetbe, mint ahogyan összeállt és kitisztult előtte a világ, akárha szemüveget vett volna fel. Így csak néhány komótos másodperc után tudatosult benne a helyzete. Mátyás mellette ült a vezetőülésen, hátrahajtott fejjel, enyhén nyitott száján át szuszogva álmában, Zsófi pedig oldalra dőlt az anyósülésen. A feje Mátyás vállán nyugodott, mint egy apró és kemény párnán, a bal keze pedig a fiú combján volt, az ő keze pedig Zsófi kézfején. Ha akart volna, ilyen álomittasan akkor sem tudott volna igazán gyorsan cselekedni, csak lassan, finoman egyenesedett ki ültében, és vette el a kezét Mátyás kézfeje alól. Csak ezután tűnt fel neki, mi olyan szokatlan ebben az egész helyzetben. A szeme elé emelte a tenyerét, mint egy ócska romantikus filmben, mintha nem akarna elhinni valamit, ha nem bizonyosodik meg róla a lehető legközelebbről. De hiába emelte a kezét napfénybe, hogy a világosság minden rejtett apróságot is felfedjen, az érzés akkor sem változott meg.

Hogy most nem fájt.

5

Ilona büszke volt rá, hogy milyen tisztességes, összetartó családba házasodott be, és hogy több flegma, a szüleiről vagy más rokonairól elfogadhatatlan módon beszélő férfi után talált valakit, aki ugyanúgy gondolkodik a családról, mint ő: feszélyezték az olyan férfiak, akik úgy beszéltek a rokonaikról, mintha az útszéli kocsmában lennének három nagyfröccs után. Már csak azért is, mert úgy gondolta: akinek a saját családja szent, az a feleségével is tisztelettel fog bánni, aki viszont kígyót-békát összehord a saját véréről, az nem tudja, mi az, ami igazán fontos az életben. Örült neki, hogy rátalált Ferire, erre a türelmes, segítőkész emberre, még akkor is, ha sokszor okot adott a veszekedésre, sőt megszerette az apósát is, akivel együtt éltek a házban, és bár Feri bátyja, Frigyes nem volt igazán szimpatikus neki, a véleményét megtartotta magának, igyekezett elfogadni őt is, és soha egy rossz szót nem mondott volna róla.

Akkor meg aztán pláne nem, amikor a város a szájára vette Frigyest: ilyen-olyan szóbeszédek terjedtek arról, hogy miért vesztette el az állását az iskolában, annak ellenére, hogy itt is csak az történt, ami minden munkahelyen. Áskálódás és irigység. Akármit is hord össze a sok ostoba, akik mindig örülnek, ha köszörülhetik valakin a nyelvüket. De nem kellett csalódnia Feriben és nagyapában: gondolkodás nélkül összezártak Frigyes körül, mert tudták, hogy a bajban támogatás kell, és arra van a család, hogy ezt megadja; ez nem is volt kérdés, nem is volt téma köztük, beszélni sem kellett ilyesmiről, szóba sem kellett hozni, nem volt szükség nagy beszélgetésekre, mert arról, hogy mi egy család feladata, nem kellett vitát nyitni, és egyébként is a legkevésbé sem hiányzott bárkinek, hogy szóvá tegyék a dolgot, volt gond anélkül is épp elég.

Aznap is együtt ebédeltek mind az öten, Zsófi, nagyapa, Frigyes, Feri és ő. Ilona húslevest főzött és a húsból csirkepörköltet, tejföllel, ahogy Zsófi szerette. Ebéd után Zsófi kiment a kertbe játszani, nagyapa pedig ledőlt aludni. Feri és Frici még az asztal, a kiürült kávéscsészék és a lassan megtelő hamutartó mellett ültek, jóleső tompultságban, mintha nem az ebédet, hanem valami komolyabb sportteljesítményt kellene alaposan kipihenniük, Ilona pedig már nekilátott a mosogatásnak. Kellemes, otthonos csendben telt a délután, amíg meg nem hallották a szívet tépő visítást.

A sikítozásra lélekszakadva rohantak ki a házból mindhárman; olyan gyorsan futottak afelé, ahonnan Zsófi hangja jött, ahogyan még életükben nem, ahogyan nem is tudták, hogy rohanni képesek, főleg Ilona nem, aki komolyan számolt a lehetőséggel, hogy még mielőtt odaérne a lányához, elájul mindazoknak a borzalmaknak a puszta lehetőségétől, amit a kislánya sikítása mögé képzelt, de talpon maradt, sőt, a teste önkéntelenül is odaröpítette a lányához. Egyszerre értek oda, egyszerre torpantak meg a kutyaháznál, és egyszerre is lélegeztek fel, ahogy a látvány a szemüktől indulva szép lassan semlegesítette az agyuk majdnem minden készültség-központját: a kislány nem volt véres, nem látszott rajta semmilyen seb, nem volt természetellenes a testtartása, minden végtagja a helyén volt, nem volt a kutya szájában, és nem állt ki belőle sem üvegszilánk, sem fémdarab, ahogyan akkor képzelték, amikor meghallották a sikolyát. Ennek ellenére azonnal elmúlt a pillanatnyi megnyugvás, amint észrevették, hogy ha Zsófi mindkét keze és lába a helyén is van, végtagból a kelleténél eggyel több van előttük.

Zsófi a kutyaház mellett guggolt, teli torokból sikított, és képtelen volt elengedni egy halott, hideg kezet, amit az apró kezében tartott. Az egész teste megmerevedett, egyetlen izma sem engedelmeskedett neki: hiába akarta azonnal, a legelső ezredmásodperc után eldobni, ami a kezében volt, egyszerűen nem volt képes rá. Ahogy a felnőttek lélekszakadva odarohantak hozzá, az sem nyugtatta meg, mert látta, ők is mennyire megrémülnek, látta, ahogy az anyja arcából kiszalad a szín, és hallotta a sikolyát, látta, ahogy Frici bácsi hátrahőköl, mintha az ördögöt látná, és ettől csak még ijedtebb lett, mert igazolva érezte minden félelmét.

Végül egy örökkévalóságnak tűnő másodperc után Ferenc kitépte a kezéből a kezet, megragadta a felesége karját, és szitkozódva, nagy elánnal nekiindult vele a kórház felé; hogy miket káromkodik az orra alatt, Zsófi már nem is hallotta, olyan gyorsan távolodtak tőle a dühtől fuldokló szülei. Ő még mindig ott guggolt, pontosan ugyanolyan testtartásban, mint eddig, képtelen volt megmozdulni, képtelen volt felegyenesedni, képtelen volt bármire. Még mindig ugyanúgy tartotta maga előtt a kezét annak ellenére, hogy már nem volt benne semmi. És csak remegett.

A nagybátyja nyúlt érte: megfogta a hóna alatt, felemelte és ölbe vette. Nem szeretett az ölében lenni, az valahogy mindig olyan furcsa volt, de most nem tiltakozott; nem is tudott volna, az izmai még mindig nem engedelmeskedtek neki, mintha megállt volna az idő, és ő ottmaradt volna, a kezében a halott kézzel, és hiába akarta, képtelen volt akár csak a kisujját is megmozdítani. Na, na, hát nincs semmi baj, nem szabad úgy sírni egy ilyen butaság miatt, na, mondogatta a férfi, miközben magához ölelte és a hátát simogatta. Na jól van, na, gyere ide a Frici bácsihoz, majd én megvigasztallak, mondta, és még szorosabban magához húzta. Majd én megvigasztallak.

Frici körülnézett: Feriéknek már híre-hamva nem volt, a kutya meg ott csaholt a kapunál, ahol elhagyták a kertet. Majd a Frici bácsi megnyugtat, folytatta, és egyre csak simogatta a kislányt. Na gyere, majd én megvigasztallak, gyere csak, mondogatta, és közben valahogy furcsán vette a levegőt. A lányt szorosan az ölében tartva elindult a kert vége felé; Zsófi még látta a szeme sarkából, hogy egy díszes, vörösesbarna, égkék szárnyú madár odaszállt a kutyaház tetejére, és a karmaiban mintha valamit, valami élettelen kis testet, egy másik, de sokkal kisebb madarat tartott volna, de nem tudta rendesen megnézni, mi az, mert a nagybátyja öles léptekkel távolodott vele a háztól és a kutyaháztól is, egyre gyorsabban körözve a tenyerével a hátán, ami igazán kellemetlen volt, a férfi bőrkeményedésekkel teli tenyerének érintése olyan érzés volt, mintha szögesdrót marna a bőrébe; a zaklatott simogatás, vagy inkább dörzsölés úgy égette a bőrét, mint a tűz.

Nem kell úgy megijedni, na, hát nincs semmi baj, majd a Frici bácsi megvigasztal, majd én megvigasztallak, ne félj, majd meglátod, milyen jó lesz, lihegte a fülébe halkan a nagybátyja, miközben a léptei lelassultak, ahogy megérkeztek a kert végébe, a fészerhez, és a kezében a kislánnyal belépett a kis fatákolmányba. Majd meglátod, milyen jó lesz, nagyon, nagyon jó lesz neked, suttogta, és behúzta maga után a sufni ajtaját.

Köszönetnyilvánítás

Hogy egy történetben minek van valós alapja, és minek nincs, teljesen mindegy, mégis köszönettel tartozom Deák Zsuzsinak, amiért megosztotta velem a kórházban levágott és a kertben megtalált kéz emlékét: sokszor épp az a valóság, ami a legkevésbé tűnik annak. Enélkül nem születhetett volna meg ez a regény, így legalábbis biztosan nem. Ahogy nem születhetett volna meg Hordós Mónika szakértelme nélkül sem: ő nem olyan pszichológus, mint aki a regényben szerepel.

Köszönöm Vajda Juditnak, Bartók Flórának és Kis Orsinak, hogy elolvasták a kéziratot, és észrevételeikkel segítettek, illetve Juditnak azt is, hogy mindig hitt bennem. (Talán a többiek is, de velük nem élek együtt.) Köszönöm szerkesztőmnek, Toldi Veronikának, hogy ismét olyan érzékenyen dolgozott velem a szövegen. Köszönöm Vámos Miklósnak az önzetlen tanácsokat és a biztatást. Köszönöm Soós Nórának az orvosi kérdésekben nyújtott segítséget.

És köszönöm Enyedi Ildikónak és Borbély Alexandrának, hogy elkészítették a Testről és lélekről című filmet: nem vagyok benne biztos, hogy ha nem találkozom ezzel a csodálatos művel, és ha Borbély Alexandra nem adja át ezt a történetet ilyen hihetetlen, a színészeten talán túlmutató erővel, akkor is megszületik-e a fejemben mindaz, ami ehhez a regényhez kellett.

Kovács Bálint

2019–2023

Tartalom

3

11

10

4

x

2

12

5

13

6

14

x

1

16

9

8

x

17

7

15

18

5

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Toldi Veronika
Olvasószerkesztő Péterfy Emma
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 429 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL
Source Sans Pro – SIL OFL