A paradicsom ára

Bedő Éva

A Paradicsom ára

Bedő Éva

1. fejezet – Az örökség és az illatcsapda

A Hölgyek Öröme parfüméria hátsó laboratóriuma az egyetlen hely volt a világon, ahol Alíz igazán szabadon lélegzett.

Kint, az üzlethelyiségben minden a múltat idézte – a mahagóni pultok, a hatalmas ólomüveg polcok, a dédnagymamája kézzel írott katalógusai, amelyeket még mindig ott őrzött egy zárt vitrinben, mint valami ereklyét. De itt hátul, a laboratóriumban, ahol a fény sárgás derengéssel szűrődött be a magas ablakon, és a levegőt átjárta a bergamott, a levendula és a szantálfa illata, Alíz megfeledkezhetett mindenről, ami odakint várt rá.

Az asztalán sorakoztak az üvegcsék – apró, gondosan felcímkézett flakonok, mindegyikben egy-egy illatmolekula, egy-egy hangulat, egy-egy emlék. Alíz épp egy új kompozíción dolgozott, cseppenként adagolva az esszenciákat egy tiszta üvegbe, miközben az orra minden apró változást regisztrált.

*Bergamott, majd egy csepp levendula*, gondolta, ahogy a pipettát óvatosan az üveg fölé tartotta. *A levendula megnyugtat. A levendula mindig megnyugtat.*

Kívülről, az üzlet felől halk csengettyűszó hallatszott, ahogy kinyílt a bejárati ajtó. Alíz nem nézett fel azonnal – tudta, ki az, a lépések ritmusából, abból, ahogy a cipősarok kopogott a fapadlón.

– Alíz? Itt vagy hátul?

– Itt, Gábor – szólt vissza, bár a hangja most kicsit feszültebb volt, mint szerette volna.

Gábor, a család régi könyvelője – aki még a dédnagymamája idejében kezdte vezetni a bolt könyveit, és azóta is hűségesen ott maradt, még a fizetése rendszertelensége ellenére is – belépett a laboratóriumba, egy vaskos mappával a hóna alatt.

– Zavarok? – kérdezte, bár már le is ült az egyik magas székre.

– Mindig zavarsz, ha ezzel a mappával jössz – Alíz félretette a pipettát, és a férfira nézett, próbálva humorral oldani a feszültséget, ami azonnal a mellkasába költözött.

Gábor nem mosolygott vissza. Kinyitotta a mappát, és az asztalra terítette a papírokat – számlák, kimutatások, vörös számokkal jelölt oszlopok, amik olyan egyértelműen beszéltek, hogy szavakra sem volt szükség hozzájuk.

– Alíz, tudom, hogy nehéz időszakon mész keresztül – kezdte óvatosan, a hangjában volt valami apai gyengédség, ami egyszerre volt megnyugtató és fájdalmas. – De nem várhatok tovább azzal, hogy elmondjam, mekkora a baj.

Alíz lenézett a papírokra, bár tudta már előre, mit fog látni. Az elmúlt hónapokban ez a beszélgetés egyre gyakrabban ismétlődött, mindig ugyanazokkal a rossz hírekkel, csak a számok lettek egyre vörösebbek.

– Mennyi? – kérdezte csendesen.

– A bolt három hónapja veszteséges. A törzsvásárlók fele elmaradt az elmúlt fél évben. – Gábor egy oszlopra mutatott. – Ha ez így megy tovább, karácsonyra be kell zárnunk.

A szavak ott lebegtek a levegőben, súlyosabban, mint bármelyik illat, ami valaha megtöltötte ezt a szobát.

– Karácsonyra – ismételte Alíz, alig hallhatóan.

– Tudom, hogy ez most... – Gábor elhallgatott, kereste a szavakat. – Tudom, hogy a nagymamád emléke még mindig eleven. De a valóság az, hogy a piac megváltozott, Alíz. Az emberek inkább mennek az Edenbe, ahol mindent egy helyen megkapnak, olcsóbban, gyorsabban.

Alíz keze ökölbe szorult az ölében. Az "Eden" szó úgy csapódott belé, mint egy pofon – az az ultramodern áruházlánc, ami alig fél éve nyílt meg pontosan a szemközti utcában, és azóta minden egyes nap emlékeztette arra, mennyire elavultnak, mennyire kicsinek érzi magát mellette.

– Van valami, amit tehetünk? – kérdezte, bár a hangjában már ott bujkált a kétségbeesés.

Gábor hosszan hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Őszintén? Nem sok. Hacsak nem találsz valami módot arra, hogy újra vonzóvá tedd a boltot – valami olyat, amit az Eden nem tud megadni.

❧

Miután Gábor elment, Alíz sokáig ült egyedül a laboratóriumban, a papírok még mindig ott hevertek szétszórva az asztalon, mint valami csatatér nyomai.

A tekintete a szoba sarkába vándorolt, ahol egy régi, megkopott bőrszék állt – a dédnagymamája széke, amiben az öregasszony évtizedeken át üldögélt, amikor a boltot vezette, és amiben Alíz gyerekkorában is oly sokszor ült a lába mellett, hallgatva a történeteit az illatokról, a régi Párizsról, ahol a mestersége alapjait tanulta.

– Mit tennél te most, Nagymama? – suttogta Alíz a csendbe, bár tudta, hogy nem kap választ.

Vagy talán mégis kapott valamit – nem szavakat, nem hangot, csak egy furcsa, meleg bizonyosságot, ami hirtelen átjárta a mellkasát, mintha valaki láthatatlanul mellé ült volna a régi bőrszékbe. Alíz már ismerte ezt az érzést – az utóbbi hónapokban egyre gyakrabban tört rá, mindig váratlanul, mindig akkor, amikor a legjobban szüksége volt rá.

Nem hitte, hogy ez tényleg a dédnagymamája lenne, aki visszatér hozzá valahonnan. Túl racionális volt ahhoz, hogy ilyesmiben szó szerint higgyen. De volt benne valami mélyebb tudás, valami megérzés, ami azt súgta neki: van egy őrangyal, aki vigyáz rá, és néha, amikor a legmélyebb csendben tud figyelni, ez az angyal a dédnagymamája szavaival, a dédnagymamája hangján szólal meg benne – nem azért, mert ő maga lenne az, hanem mert így tudja a legjobban átadni azt, amire szüksége van.

*Ne félj, kicsim*, hallotta most is, valahol mélyen, nem a fülével, hanem valahol a szíve táján. *Ami igazán fontos, azt nem lehet elveszíteni. Csak meg kell találnod, hova rejtsd el újra.*

Alíz behunyta a szemét egy pillanatra, hagyva, hogy ez a bizonyosság körülölelje, mielőtt visszatért volna a papírokhoz, a számokhoz, a valósághoz, ami továbbra is ugyanolyan súlyos maradt – de valahogy most már nem volt olyan elviselhetetlen.

A dédnagymamája hat hónapja halt meg – csendesen, álmában, ahogy mindig is mondta, hogy szeretné. De a hiánya azóta minden nap egyre nagyobbra nőtt, nem kisebbre, ahogy Alíz remélte volna.

Emlékezett az utolsó beszélgetésükre, amikor a dédnagymamája, már nagyon gyengén, megfogta a kezét, és azt mondta:

– Ez a bolt nem csak üzlet, kicsim. Ez az emlékezet háza. Minden flakonban egy történet van. Vigyázz rá.

Alíz akkor megígérte. És most, hat hónappal később, azzal a valósággal szembesült, hogy talán képtelen lesz betartani ezt az ígéretet.

❧

Felállt, és az ablakhoz lépett, ahonnan rálátott az utcára. A szemközti oldalon, ahol régen egy kis könyvesbolt és egy virágüzlet állt, most az Eden Megastore hatalmas, üvegfalú épülete magasodott – modern, hideg, tökéletes, mintha nem is ebbe a városba tartozna, hanem valami jövőbeli, steril világból csöppent volna ide.

Az épület homlokzatán hatalmas kijelzők villogtak, folyamatosan váltakozó reklámokkal, amik mosolygó, tökéletes arcú modelleket mutattak, akik láthatóan mind pontosan tudták, mit akarnak az élettől.

Alíz hosszan nézte az épületet, és valami keserű, fájdalmas irigység szorította össze a mellkasát – nem a pénz, nem a siker miatt, hanem azért, mert az az épület mindent képviselt, amitől ő menekült: a hidegséget, a személytelenséget, azt a fajta világot, ahol az emberek csak adatok, csak számok egy táblázatban.

*Ez nem fog megtörténni*, gondolta, és a keze önkéntelenül ökölbe szorult az ablakpárkányon. *Nem hagyom, hogy elvegyék ezt is.*

Visszafordult a laboratórium felé, és a tekintete megakadt a polcokon sorakozó üvegcséken – az esszenciákon, amiket a dédnagymamája gyűjtött össze egy egész élet alatt, némelyiket olyan régi, ritka alapanyagokból, amiket ma már szinte lehetetlen beszerezni.

*Ha a bolt csődbe megy*, gondolta, *nemcsak egy üzletet veszítek el. Elveszítem őt is. Végleg.*

Ez a gondolat annyira elviselhetetlen volt, hogy Alíz visszaült az asztalhoz, és újra kezébe vette a pipettát, mert az egyetlen dolog, ami ilyenkor segített, az volt, ha a keze dolgozott, ha az orra a molekulák táncára figyelt, ahelyett hogy a szíve a veszteség súlya alatt roskadozott volna.

❧

Késő délután volt már, amikor Alíz végre kilépett a laboratóriumból az üzlethelyiségbe, hogy bezárja a boltot éjszakára. A polcokon sorakozó parfümösüvegek megcsillantak az alkonyi fényben, mindegyik egy-egy gondosan komponált történet, amit talán soha senki nem fog megismerni, ha a bolt tényleg bezár.

Megállt a kirakat előtt, és kinézett az utcára, ahol az Eden fényei már most, kora este is vakítóan világítottak, elhomályosítva a Hölgyek Öröme szerényebb, meleg fényű kirakatát.

Egy pillanatra – csak egy röpke, futó pillanatra – Alíz elgondolkodott azon, vajon lenne-e értelme feladni. Elfogadni egy ajánlatot, ha jönne, eladni a boltot, és elkezdeni valami újat, valahol máshol, ahol nem kell minden nap szembesülnie a veszteséggel, a hiánnyal, a felelősséggel.

De aztán a tekintete megakadt a dédnagymamája kézzel írott feliratán, ami még mindig ott függött a pult fölött, halványuló, de olvasható betűkkel:

*„Az illat az, ami megmarad, amikor minden más elmúlik."*

Alíz mély levegőt vett, és határozottan megrázta a fejét, mintha ezzel elhessegetné a kétséget.

– Nem – mondta hangosan, a csendes boltban, mintha valakinek – talán a dédnagymamájának, talán saját magának – meg kellene erősítenie a fogadalmat. – Nem adom fel. Bármi áron megmentem ezt a helyet.

Bezárta az ajtót, lekapcsolta a fényeket, és utolsó pillantást vetett a boltra, mielőtt elindult volna haza.

Az utcán, ahogy elindult a lakása felé, ismét megérezte azt a különös, meleg jelenlétet – mintha valaki láthatatlanul mellette lépkedne, egy lépéssel arrébb, sosem tolakodóan, csak ott, csendesen.

*Bízz a megérzéseidben, kicsim*, súgta a belső hang, ugyanazzal a dallammal, ugyanazzal a szeretettel, amit a dédnagymamája hangjában mindig hallott. *Az orrod sosem hazudik. Hallgass rá most is.*

Alíz elmosolyodott halványan, bár a szeme sarkában még mindig ott csillogtak a visszafojtott könnyek. Nem tudta, honnan jönnek ezek a pillanatok – nem is akarta racionálisan megmagyarázni őket. Csak annyit tudott, hogy valahányszor a legmélyebb kétségbeesésben volt, ez a hang megtalálta, és valahogy mindig pontosan azt mondta, amire szüksége volt.

Nem tudta még, hogy ez a fogadalom hamarosan sokkal nagyobb próbatétel elé állítja, mint valaha is képzelte volna, és hogy a válasz nem oda vezet majd, ahova most gondolná – de azzal az érzéssel indult haza, hogy bármi is jön, nincs teljesen egyedül.

2. fejezet – Az üvegpalota árnyéka

Az Eden Megastore ötvenedik emeletéről az egész város úgy terült el Maxim lába előtt, mint egy áramkör – fények, mozgás, adatok, minden mérhető, minden optimalizálható. Az irodája teljes üvegfallal nézett a belváros felé, és ő szerette ezt az érzést: mintha egy másik dimenzióból figyelné az embereket, akik odalent, a járdákon araszoltak, mit sem sejtve arról, hogy minden lépésüket, minden tétovázásukat rögzíti valamelyik rendszer.

– A negyedik emeleti konverziós ráta 3,2 százalékkal nőtt a tegnapi optimalizáció óta – jelentette Nóra, az egyik vezető elemző, ahogy belépett az irodába egy tabletet szorongatva. – A pupilla-tracking rendszer pontosan úgy működik, ahogy terveztük. Amikor egy vásárló habozik egy termék előtt, a rendszer három másodpercen belül személyre szabott ajánlatot küld a telefonjára.

– Csak három másodperc? – Maxim nem fordult el az ablaktól. – Szeretném, ha kettőre csökkentenénk. A habozás az ellenségünk, Nóra. Minden másodperc, amíg valaki gondolkodik, az egy elveszett eladás.

– Dolgozunk rajta – Nóra bólintott, és jegyzetelt valamit a tabletjén. – A pulzusszenzorok is remekül működnek a próbafülkékben. Ha valaki stresszes lesz a döntés miatt, azonnal küldünk egy megnyugtató ajánlatot – kedvezményt, vagy egy "biztonságos" alternatívát, amit a rendszer korábbi vásárlásai alapján javasol.

Maxim elégedetten bólintott. Ez volt az, amit szeretett az Edenben – a tisztaság, a kiszámíthatóság. Az emberek érzelmei, döntései, vágyai mind adatpontokká váltak, amiket meg lehetett érteni, elemezni, és végül irányítani.

*Az érzelmek csak zaj*, gondolta, ahogy végignézett a termen. *Az adat sosem hazudik.*

❧

Amikor Nóra kiment, Maxim egyedül maradt az irodában, és a tekintete önkéntelenül is lefelé vándorolt, az utca túloldalára, ahol egy kis, régimódi üzlet kirakata húzódott meg szerényen a nagyobb épületek árnyékában.

*Hölgyek Öröme* – hirdette a felirat, régimódi, aranyozott betűkkel, ami valahogy anakronisztikusan hatott a modern belváros közepén.

Maxim már többször észrevette ezt a boltot – mindig akkor, amikor kinézett az ablakon, a tekintete valamiért mindig visszatért oda, mint egy tüske, ami nem hagyta nyugodni.

Az Eden terjeszkedési terve szerint pontosan azon a telken kellett volna állnia a következő szárnynak – egy exkluzív, még luxusabb részlegnek, amivel véglegesen betemethették volna a konkurenciát a belvárosban. De az a kis bolt, azzal a makacs, régimódi tulajdonosával, nem volt hajlandó eladni.

Az asztalán megcsörrent a telefon.

– Igen?

– Uram, megérkezett a jelentés az utolsó felvásárlási ajánlatról – szólt az asszisztense hangja. – A Hölgyek Öröme tulajdonosa, egy bizonyos Alíz Kovács, elutasította.

Maxim ajka körül halvány, ragadozó mosoly jelent meg.

– Természetesen elutasította – mondta, inkább magának, mint az asszisztensnek. – Ez az első ajánlat volt. Mindig elutasítják az elsőt.