A mű eredeti címe: City Spies 3. – The Forbidden City

First published by Aladdin in 2022

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

1230 Avenue of the Americas, New York, New York 10020

Szöveg © James Ponti, 2022

Illusztráció © Yaoyao Ma Van As, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

A történetben szereplő személyek és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő, akár holt személyhez teljességgel

a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-539-2 (papír)

ISBN 978-963-614-746-4 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Gábor Lívia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Könyvterv: Tiara Iandiorio

Magyar borító: Bublik Zita

E-book: Scriptor Kft.

COURTNEY-NAK ÉS GRAYSONNAK

2022. MÁRCIUS 5.

ÖRÜLÖK, HOGY NAGYOBBÁ

ÉS JOBBÁ TETTÉTEK

A CSALÁDUNKAT.

KIMONDHATATLANUL SZERETLEK BENNETEKET!

1.

Milliárdosok utcája

Párizs a mellettük haladó forgalmat figyelte az ablakon keresztül. Odakint sötét volt, így az üvegben megpillantotta a tükörképét is. Semmi különöset nem látott a saját arcán. Egyetlen szembetűnő vonást vagy furcsaságot sem, amire bárki felfigyelhetett, vagy ami megmaradt volna a külső szemlélő emlékezetében. A fiú Ruandában született, Párizsban nőtt fel, Skóciában élt, és most éppen Londonban közlekedett, de mindenhol képes volt beleolvadni a tömegbe, és eltűnni az emberek között. Ez azért volt fontos, mert Párizs nem hétköznapi iskolás volt, hanem kém is. Márpedig egy kémnél létfontosságú, hogy észrevétlen maradjon.

Filmbéli kollégáival ellentétben a fiú nem rakétahátizsákkal, páncélököllel tuningolt, golyóálló Aston Martinnal vagy egyszemélyes tengeralattjáróval közlekedett mostani bevetésének célállomása felé, hanem a menetrend szerinti busszal. Egészen pontosan a hetvenes számú, Dél-Kensington felé tartó járattal. Nem elég ugyanis, hogy fedésben kellett dolgoznia, de mivel kiskorú volt, mindig valaki mással kellett fuvaroztatnia magát, és ez, valljuk be, rémesen idegesítette.

– Ez nevetséges! – fakadt ki a szomszédos ülésen utazó Kat felé fordulva. – És szánalmas is.

– Micsoda? – érdeklődött a lány.

Párizs körbenézett, és miután meggyőződött róla, hogy senki sem hallja, suttogva válaszolt:

– London egyik legdrágább ingatlanába készülünk betörni, hogy ellopjunk egy felbecsülhetetlen értékű műalkotást, de a menekülésre használt járművünk egy élénkpiros emeletes busz, aminek a végsebessége tíz kilométer per óra.

Kat felkacagott, ami csak még jobban felhúzta a fiút.

– Először is: nem lopunk el semmit. Éppen ellenkezőleg: visszaviszünk valamit – helyesbített a lány szintén fojtott hangon. – Vagy talán megfeledkeztél a kabátod bélésébe varrt kincsről? Másodszor pedig: mégis miért üldözne minket bárki is, miután visszatetted a helyére? Logikusan nézve tehát a menekülésre használt járművünk tulajdonságai tökéletesen irrelevánsak.

Párizs kelletlenül bólintott.

– Oké… ebben talán igazad van…

– Hát persze hogy igazam van! – vágta rá Kat. – A baj az, hogy te olyannak képzeled a kémmunkát, mint az akciófilmekben.

– Miért, nem olyan?

– Egyáltalán nem. Inkább olyan, mint más emberek között ebédelni a zajos iskolai menzán.

– Ezt meg hogy érted?

– Végig úgy teszel, mintha ott lenne a helyed, és reméled, senkinek nem tűnik fel, hogy menet közben találod ki, mit is kellene csinálnod – magyarázta a lány. – Ráadásul elég nagy az esélye, hogy az étel, amit eszel, mérgező.

Párizs ezen jót kuncogott. Közben észrevette, hogy közelednek a Notting Hill Gate megállóhoz.

– Végre! Leszállunk.

Felállt, és indulni készült, de Kat meg sem mozdult, így az ő útját is elzárta.

– Sehová sem megyek, amíg nem mondod – jelentette ki a lány határozottan.

Párizs volt az alfa, vagyis most, hogy terepre értek, ő irányította az akciót. Ez azt is jelentette, hogy hagyományosan neki kellett kimondania a mondatot, amely nélkül egyetlen bevetés sem kezdődhetett el. A mondatot, amely a csapatnak legalább annyira volt szerencsét hozó rituálé, mint operatív parancs.

– Itt? – nézett nagyot a fiú. – A buszon?

– Ne fikázd már folyton a buszt! – vágott vissza Kat. – James Bond is egy ilyenről kapta a nevét.

– Hogy mi van?

– Amikor Ian Fleming az első Bond-könyvet írta, naponta ingáznia kellett a kenti otthonából Londonba – közölte a lány, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

– És? – kérdezett vissza Párizs, mert még így sem értette az összefüggést.

– A Kentből a Victoriára tartó busz száma 007.

– Ugye csak viccelsz?

– Nem. Onnan vette a számot. És ha Iannek és Jamesnek megfelelt a busz, akkor nekünk is elég jó lesz.

– Hát ha így vesszük, akkor… – Párizs elmosolyodott. – A bevetés mostantól éles. Akció indul!

A két gyerek a City Spies nevű kémcsapat tagja volt. Ezt a tizenkettő és tizenhat év közötti tinédzserekből álló, kísérleti jelleggel működő csoportot olyan helyzetekben vetette be az MI6, amelyekben a felnőtt ügynökök képtelenek lettek volna beépülni. Mint például ez a mostani, amikor a srácok a londoni elit egy fontos szereplője, Tabitha Banks tizenhatodik szülinapi bulijára igyekeztek hívatlanul beszivárogni.

A brit hírszerzést nem igazán érdekelte a szülinapos tinilány, az apja viszont annál inkább. Reginald Banks ugyanis multimilliárdos volt, és nemcsak szörnyen kétes alakokkal, de a külföldi titkosszolgálatok embereivel is üzleti kapcsolatban állt. Az MI6 mindenáron be akart juttatni egy ügynököt a férfi szuperbiztonságosan védett villájába, amely a Kensington Palace Gardensben, a világ egyik legexkluzívabb és legelőkelőbb környékén állt.

– Mikrofonpróba, egy-kettő – szólalt meg Párizs, miközben elsétáltak a buszmegállóból. – Hallotok?

A páros egy-egy hétköznapi fülhallgatónak tűnő, rejtett kommunikációs eszköz segítségével tartotta a kapcsolatot a csapat többi tagjával, akik egy közeli védett házból követték az eseményeket.

– Tisztán hallunk, minden rendben! – válaszolt Anya, a csapatot vezető MI6-ügynök.

– És engem? – ellenőrizte az adóvevőjét Kat is.

– Tökéletesen – nyugtázta Anya. – Kezdődhet a buli! Brooklyn hackelésre készen ül a számítógépnél, Sydney pedig… – Anya elhallgatott, és a lányhoz fordult. – Te egészen pontosan mit is csinálsz?

Sydney úgy nézett vissza rá, mintha ez teljesen magától értetődő lenne.

– Készenlétben állok, a biztonság kedvéért – vetette oda kurtán.

– Sydney pedig készenlétben áll a biztonság kedvéért – ismételte a mikrofonba Anya. – Bár valójában egyáltalán nem áll, hanem fel-alá járkál.

– Nyugi, Syd! – szólt Párizs magabiztosan. – Simán megoldjuk!

– Egyáltalán nem a bevetés miatt aggódik – tette helyre a dolgot Brooklyn. – Azért mászkál fel-alá, mert irigy, hogy most nem ő ment terepre.

A többiek jót kacagtak, Sydney viszont arra sem vette a fáradságot, hogy ellenkezzen. Tényleg mindig ő akart lenni az alfa, és utálta, ha kimarad az akcióból.

– Csak jusson eszetekbe, hogy itt vagyok, ha szükségetek van rám! – ajánlkozott. – Ugrásra készen.

– Jó tudni – közölte Párizs.

– Már majdnem odaértünk az utca végét lezáró biztonsági kapuhoz – tudósított Kat. – Utolsó jótanácsok?

– Igen! – kapott az alkalmon Anya, megköszörülte a torkát, aztán drámai hatásszünetet tartott, mielőtt belefogott. – A tét most nem kicsi, lebukni meg ciki.

A férfi nagyon szerette rímes mondókákba csomagolni a kémmesterséggel kapcsolatos tudnivalókat. Ezeket a versikéket a csapat tagjai anyaköpéseknek nevezték, és általában értékelték is. Ez a mostani azonban valahogy teljesen hidegen hagyta Katet és Párizst.

– Most komolyan? – kérdezett vissza a lány.

– Ennyi? – csodálkozott a fiú is.

– Nos, megemlíthettem volna, hogy ha lebuktok, akkor nemcsak a londoni rendőrség száll ránk, hanem valószínűleg a miniszterelnök, az MI6 vezetője, a külügyminiszter, a francia nagykövet és Nepál miniszterelnöke is – közölte Anya. – De nem akartalak nyomasztani benneteket, és ezt egyébként is szörnyen nehéz lett volna rímbe foglalni.

– Jogos – mondta Párizs.

– Ja, és még valami, Párizs – szólt közbe Brooklyn. – Kérlek, ne feledkezz meg róla, hogy a mikrofonod nagyon érzékeny!

– Oké, de miért emlékeztetsz erre?

– Mert ki fog szakadni a dobhártyánk, ha túl hangosan sikítozol, amikor a KB5 a színpadra lép – közölte a lány a többiek nagy derültségére.

– Nagyon vicces – dörmögte Párizs –, de hidd el, ha sikítani fogok, az kizárólag a zenei ízlésemet ért támadás miatt lesz. Bár nem akarom megsérteni Beethovent és a Beatlest azzal, hogy ezt zenének nevezem.

A KB5 egy menő brit fiúbanda volt, szívdöglesztő plakátjaik világszerte temérdek tinédzser hálószobájának falát díszítették. Bármit is gondolt a zenei képességeikről Párizs, a fiúk rendszeresen vadul sikítozó rajongókkal teli, tömött csarnokokban léptek föl. Ma este azonban zárt körű koncertet adtak Tabitha szülinapi buliján.

Ez volt az egyik előnye annak, ha valakinek Reginald Banks az apja. Ő ugyanis nemcsak Nagy-Britannia egyik leggazdagabb embere volt, de ő találta ki magát a zenekart, és övé volt az albumaikat gondozó lemezkiadó is.

– Nekem tetszik a zenéjük – jegyezte meg Sydney. – Túl késő szerepet cserélni?

– Én nem bánnám – nyögött fel Párizs. – Bárcsak Ausztrália is a Kensington Palace Gardensbe telepítette volna a nagykövetségét!

A Milliárdosok utcájának is becézett Kensington Palace Gardens egy kilométer hosszú sem volt, de számos dúsgazdag üzletember, a királyi család több tagja és jó pár nagykövet is itt lakott. A lezárt utca mindkét végét kapuk és fegyveres rendőrök védték, és ha valakinek még ettől sem lett volna egyértelmű, mindenütt hatalmas táblák hirdették, hogy FÉNYKÉPEZNI TILOS!

Sir Reg, ahogyan a bulvármagazinok emlegették, persze nem rendezhetett volna csak úgy koncertet a villája kertjében, ehhez szüksége volt a befolyásos és magánszférájukra kényes szomszédai beleegyezésére is. Zseniális ötlettel állt hát elő: meghívta a rendezvényre az utcában lakó összes fiatalt. Természetesen egyetlen szülő sem akarta magára zúdítani az évtized bulijáról lemaradni kényszerülő tini gyermeke haragját, így hát kénytelenek voltak beleegyezni a dologba.

A vendégek körét pedig kiterjesztették az utcában lévő nagykövetségek dolgozóinak gyermekeire is. Ebben látta meg a lehetőséget az MI6. Franciaország és Nepál, vagyis Párizs, illetve Kat szülőhazájának nagykövetsége szerencsére ugyanis szintén a Kensington Palace Gardensben állt. Innentől már csak néhány szívességet kellett kérni ahhoz, hogy a két tini kém neve felkerüljön az exkluzív vendéglistára.

Párizsnak mindez azt jelentette, hogy már megint személyiséget kellett cserélnie. Ezt az MI6-nél töltött öt év alatt számtalanszor megtette már, és ahogy az őrbódé felé közeledett, fejben most is könnyedén átkapcsolt, és egy csapásra valaki mássá változott, mint egy West End-i előadás színpadára lépő színész. Párizsból Antoine Tremblay, a kulturális kapcsolatokért felelős helyettes titkár tizenöt éves fia lett, legalábbis addig, amíg le nem gördül a függöny ennek a kis akciódrámának a végén.

– Melyik nagykövetség? – szegezte neki a kérdést az őr.

– Francia – válaszolt Párizs.

Az őr egy intéssel az asztalok felé irányította, ahol a különböző országok zászlói sorakoztak. A vendégeket itt ellenőrizték, nehogy egy túlbuzgó KB5-rajongó beszökhessen a partira. A fiú a francia trikolórral jelzett asztalhoz lépett, és rámosolygott az elegáns, fekete öltönyös férfira.

– Meghívót és igazolványt kérek – mondta a nagykövetség dolgozója.

Párizs két tökéletes hamisítványt nyújtott át neki: egy hivatalosnak tűnő meghívót, amin még a biztonsági hologram is stimmelt, és egy Antoine Tremblay nevére kiállított francia diplomataigazolványt.

– Bonsoir, Antoine – váltott francia nyelvre a férfi ellenőrzésképpen. – Ça va?

– Oui, ça va bien – válaszolt a legnagyobb természetességgel Párizs.

Az őr kipipálta a nevet a listáján.

– Comment vous aimez KB Cinq? – kérdezte, hogy megtudja, nagyon várja-e már Párizs a zenekar koncertjét.

A sikeres fedett munka egyik titka az volt, hogy az ügynök csak akkor hazudjon, ha nagyon muszáj. Minél őszintébben válaszolt az ember a konkrét dolgokat érintő kérdésekre, annál megbízhatóbbnak tűnt összességében. Így hát Párizs ahelyett, hogy lelkendezni kezdett volna egy fiúbanda iránt, amit amúgy ki nem állhatott, inkább bevallotta:

– Disons, j’aime beaucoup mieux le gâteau d’anniversaire. Mondjuk úgy, hogy jobban érdekel a szülinapi torta.

A férfi felkacagott, és átnyújtott neki egy piros karszalagot.

– Ezt vedd fel, és ne is vedd le, amíg haza nem mész!

– Merci beaucoup! – köszönte meg Párizs.

Kat onnan nem messze, egy másik asztalnál hasonló kérdésekre válaszolt nepáli és angol nyelv keverékén.

A többi gyerek izgatottan rohant be a buliba, ők ketten viszont lassan sétáltak végig az utcán. Kiképzésük során megtanulták, hogy alaposan fel kell mérniük a bevetés környezetét, és jól megjegyezni minden fontos részletet, például a biztonsági kamerák elhelyezkedését, vagy hogy az egyik utcai lámpa kiégett. Feltérképezték a lehetséges menekülési útvonalakat és búvóhelyeket is. Közben pedig persze megcsodálták a villákat.

– Azta! – tátotta el a száját Párizs, amikor Sir Reg háza elé értek. – Ez sokkal nagyobb, mint amilyennek képzeltem. A képen nem is tűnt ekkorának.

– Ugye? – csodálkozott Kat is. – Itt GPS kell, hogy el ne tévedjen az ember!

Mindketten előre áttanulmányoztak a házról mindent, amit csak meg tudtak szerezni: megvizsgálták a fényképeket és alaprajzokat, de megnézték a London legszebb ingatlanjairól szóló videót is, amelyben a háromemeletes, olasz reneszánszt idéző épület is szerepelt. A harmincnyolc szoba mellett jutott hely többek között edzőteremnek, fedett úszómedencének és házi moziteremnek is.

Nem mellesleg pedig tele volt múzeumba illő műalkotásokkal: az előcsarnokban egy nagy Picasso lógott, a nappalit néhány Van Gogh-vázlat díszítette, a kertben egy Rodin-szobor állt, Sir Reg privát dolgozószobájának kandallóján pedig ott ragyogott az Oroszország gyöngye nevű Fabergé-tojás.

Legalábbis Sir Reg azt hitte.

Az ékszer ugyanis valójában egy kiváló minőségű hamisítvány volt, amelybe rejtett mikrofont szereltek. A brit titkosszolgálat már három éve ezzel hallgatta le az üzletember megbeszéléseit. A valódi, körülbelül ötmillió fontot érő Fabergé-tojás pedig akkor éppen Párizs kabátjának bélésébe varrva pihent.

Az Oroszország gyöngye egyike volt annak a több mint ötven díszes ékszertojásnak, amit III. Sándor és II. Miklós orosz cárok megrendelésére készítettek – harminc éven keresztül mindketten ezt ajándékozták a feleségüknek és az édesanyjuknak húsvétra. Párizs küldetése az volt, hogy a valódi tojást visszacsempéssze a dolgozószobába, mielőtt kiderülne, hogy a most ott díszelgő példány egy hamisítvány. Erre pedig azért volt szükség, mert Sir Reg nemrég bejelentette, hogy kölcsönadja a féltett kincset egy moszkvai múzeumnak. Márpedig ott biztosan alaposan átvizsgálják majd. Az MI6 nem hagyhatta, hogy megtalálják benne a mikrofont.

– Megérkeztünk – jelentette Párizs a fedett lakásban várakozó társainak.

– Behatolási pontok? – kérdezte Anya.

– Az utcai bejáratot lezárta a személyzet, mindenkit a ház mögé terelnek a buliba – válaszolta Párizs. – De a kocsibejáró tárva-nyitva áll, a KB5 turnébusza és a színpadtechnikát szállító teherautók miatt nem lehet bezárni.

– Mi a helyzet a házzal? – kérdezte Anya.

– Két őr minden ajtónál – közölte Kat. – A zakójuk dudorodásából ítélve mindegyiknél van fegyver.

– Ha egy ajtóra csak egy őr jutna, annak elterelő művelettel elvonhatnátok a figyelmét, és Párizs beosonhatna – mondta Anya –, de két őrrel a földszint nem játszik. Ez azt jelenti, hogy a másodlagos útvonalon kell bejutnod a házba.

Párizs és Kat egyszerre néztek fel a tetőre.

– Úgy tűnik, ma valaki Mikulást fog játszani – állapította meg a lány.

A fiú viccesen felvonta a szemöldökét.

– Jók voltatok, gyerekek?

2.

A Télapó művelet

Párizs ötlete volt, hogy a kéményt használják.

Egy hónappal korábban éppen azon tanakodtak, hogyan juthatnának be a dolgozószobába, amikor kezükbe került egy magazin cikke Reginald Banksről. Az egyik fénykép hátterében látszott is az Oroszország gyöngye a hatalmas kőkandalló párkányán.

– Nézzétek, mekkora ez a kandalló! – kiáltott fel Párizs. – Ehhez biztosan tartozik egy jó nagy kémény is, ami a tetőre nyílik. Miért nem azon ereszkedünk le, mint a Télapó?

– Eszetekbe ne jusson! – vágta rá határozottan Anya. – A kémények túl veszélyesek, ezer meg egy probléma adódhat útközben, és a legtöbbjüknek az a káros mellékhatása, hogy fiatalon kinyiffantok. – Aztán egy pillanatra elgondolkodott, és a végén elmosolyodott. – A tető viszont egyáltalán nem rossz ötlet.

Így született meg a Télapó művelet ötlete.

Úgy döntöttek, hogy ha a kéményt nem is, a tetőn lévő helikopterleszállót, ami szintén szerepelt a magazinban, használhatja Párizs. Persze ahhoz, hogy onnan a riasztókat kijátszva be is jusson a házba, a csapatnak fel kellett törnie az épület korszerű biztonsági rendszerét, ami egyáltalán nem volt könnyű. Párizsnak ráadásul nemcsak el kellett jutnia észrevétlenül a dolgozóig, de meg is kellett győznie a biometrikus zárat arról, hogy ő Reginald Banks. Ehhez pedig falmászás előtt meg kellett találnia a milliárdost, és el kellett lopnia a személyazonosságát, vagy legalábbis az ujjlenyomatát.

– Merre vagy, Reg? – suttogta maga elé a fiú a vendégtömeget pásztázva. Az ünnepség már javában zajlott, több százan gyűltek össze az udvaron. A színpadon egy DJ a nemzetközi hangulat jegyében különböző nyelvű popslágereket kevert, a büfésátrak is számos kultúra étkeit vegyítő, fúziós harapnivalókat kínáltak. Akadt ott koreai marhahúsos taco, szibériai tészta, kínai barbecue pulled pork szendvics és thai currys mac and cheese. A zene és az étel is jól illett a parti tematikájához, ami nem véletlenül lett az, hogy A Föld körül. Ez volt ugyanis a KB5 hamarosan megjelenő, új albumának a címe. Sir Reg valószínűleg nem ismerte volna be nyíltan, de részben azért hívta meg a nagykövetség dolgozóinak gyermekeit, hogy a sajtósai látványos képeken mutathassák be, hogy a bandának a világ minden táján van rajongója.

Üzleti sikereinek egyik titka éppen az volt, hogy mindenben meglátta a lehetőséget, még a saját lánya születésnapi bulijában is.

– Ott van – biccentett Kat a hullámos vörösesszőke hajú, borostás férfi felé, akinek ruhája – fekete farmer, póló és limitált kiadású sportcipő – lazának tűnt ugyan, de egy vagyonba kerülhetett. A milliárdos vidáman köszöntötte a vendégeket, és készségesen pózolt velük a fotókon, megvillantva jól begyakorolt mosolyát, amit számtalan újságból ismerhettek már az emberek.

– Ha nem tudnám, hogy milliárdos, azt hinném, ő a banda basszusgitárosa – jegyezte meg Párizs.

– Szerintem pont ez volt a célja – vélte Kat. – Mi lenne, ha te is lőnél vele egy szelfit?

– Jó ötlet! – válaszolt a fiú. – Ha megkérem, hogy ő készítse a fotót, azonnal meglesz az ujjlenyomata a telefonomon.

– Khm… Emlékeztek még a lebukásáról szóló versikémre? – figyelmeztette őket Anya. – Nem biztos, hogy a legjobb ötlet egy fotón pózolni azzal, aki után kémkedünk.

Párizs és Kat hangosan felkacagott.

– Nyugi, csak ugratunk téged – közölte a fiú. – Nem ma kezdtük mi sem, és tudom, mi a feladat. Elvegyülök, hogy senki ne vegyen észre. Ez a specialitásom. Csak figyelj, egy pillanat alatt megszerzem az ujjlenyomatát anélkül, hogy bárki megtudná, hogy itt voltam!

– Ez mind szép és jó – szólt közbe Brooklyn is –, de semmire nem megyünk vele, ha nem tudok betörni a ház biztonsági kamerarendszerébe.

– Várj már egy pillanatot! – horkant fel idegesen Kat. – Még csak most értünk ide.

– Bocsi… – vett vissza a lendületből Brooklyn. – Nem akartalak siettetni, csak minden időre szükségem lesz, mert ez a dolog kicsit sem egyszerű.

– Megértem – válaszolt Kat –, és intézem.

Brooklyn zseniális hacker volt, de egyelőre egy hét szüntelen próbálkozás után sem sikerült hozzáférnie Sir Reg házának rendszeréhez. „Ez egy nevetségesen erős tűzfal hiperparanoid szintű titkosítással”, panaszkodott. És mivel kívülről képtelen volt hozzáférni, abban bízott, hogy belülről majd sikerülni fog. Ehhez viszont a KB5 színpadtechnikusainak közreműködésére volt szüksége, persze a tudtuk nélkül.

– Oké, innen jól látom a keverőasztalt – tudósított Kat. – A gyep közepén állították fel, a színpaddal szemben. Közelebb férkőzöm hozzá, és küldök néhány fotót.

– Köszönöm – sóhajtott Brooklyn. – Próbáld meg lekapni a gyártó logóját, hogy kikereshessem a technikai adatokat!

A keverőpult állt a tervük középpontjában. Ez a széles, elektronikus konzol volt tele gombokkal, csúszkákkal és potméterekkel; innen szabályoztak mindent, ami a tökéletes hangzáshoz kellett, beleértve az egyes hangszerek erősségét és az énekesek hangszínét.

Szerencsére a keverőpultot szinte mindig a nézőtér közepére állították, hogy a hangmérnök pontosan úgy hallja a zenét, ahogyan a közönség, így Kat is könnyedén meg tudta közelíteni. Remélte, hogy sikerül annyira közel férkőznie, hogy beledugjon egy apró adóvevőt, amihez Brooklyn számítógépe kapcsolódik. Ez azért volt fontos, mert a keverőpult már csatlakozott a ház wifijéhez, ugyanahhoz a hálózathoz, amelyet az épület biztonsági rendszere is használt. Brooklyn azt remélte, hogy erre a jelre rátapadva ő is beosonhat egy kiskapun.

A pult mögött egy tetőtől talpig feketébe öltözött férfi állt, a vezető hangmérnök. Ő gondoskodott arról, hogy a KB5 tökéletesen szóljon. Éppen néhány potmétert állítgatott, amikor Kat észrevétlenül lőtt néhány képet, és elküldte azokat a csapatnak.

– Megjöttek – jelentette Brooklyn, és megnyitotta a fotókat a számítógépén. – Tökéletesen látszik a logó. Ez egy Digico Quantum Seven – állapította meg, majd rákeresett, és megnyitotta a konzol tervrajzát. – A hátulján bal oldalon van egy USB-port.

– Ezek szerint ideje bevetni a személyes varázsomat – morogta savanyúan Kat.

Ez viccnek tűnt ugyan, de komoly önismeretről tanúskodott. Kat ugyanis sokkal jobban szeretett matematikai problémákat megoldani, mint emberekkel beszélgetni. Főleg idegen emberekkel. Most viszont el kellett terelnie a hangmérnök figyelmét, hogy észrevétlenül csatlakoztatni tudja a jeladót az USB-portba. Az sem segített, hogy a férfi zajcsökkentő fejhallgatót hordott, így meg sem hallotta, amikor Kat megpróbálta megszólítani. A lány végül félénken megkocogtatta a fickó vállát.

A hangmérnök a lány felé fordult, és fél füléről lehúzta a fejhallgatót.

– Tessék!

Ez volt Kat egyetlen esélye, hogy gyorsan beszélgetést kezdeményezzen. Most kellett bájosnak és érdekesnek tűnnie. Ehhez képest csak ennyit sikerült kinyögnie:

– Helló!

Ezt is olyan vékony és elhaló hangon, hogy szinte teljesen elnyomta a zene. A fedett lakásban Brooklyn és Sydney aggódva nézett össze.

– Helló! – vakkantotta a férfi barátságtalanul. A hangmérnökök éppen annyira utálták, ha a zenekar rajongói megzavarták a munkájukat, mint amennyire Kat gyűlölte a társas helyzeteket. – Ha valami pletykára vadászol a KB5-ről, akkor rossz helyen jársz. A srácok jó fejek, de nem szoktam velük lógni, és nem tudok semmilyen szaftos pletykát róluk.

– Nem… én nem… én csak… – Kat nagyot sóhajtott dühében, mert úgy érezte, szörnyű kudarcot vallott. Aztán hirtelen támadt egy ötlete. – Bírod a Quantum Sevent?

A férfi kíváncsian pillantott rá.

– Érdekelnek a keverőpultok?

– Sokkal jobban, mint a fiúbandák – válaszolt a lány.

A hangmérnök felvonta a szemöldökét, és megkérdezte:

– Neked mi tetszik benne?

– Minden! – válaszolt Kat, hogy húzza az időt.

Eközben Brooklyn a fedett lakásban hadarni kezdte a gép legfontosabb jellemzőit:

– Rengeteg csatorna, óriási processzor…

– Egyrészt az, hogy rengeteg csatorna van rajta – szajkózta Kat, és igyekezett úgy tenni, mintha tudná, miről beszél –, és óriási a processzora…

– Az hagyján – vette át a szót lelkesen a férfi –, de a vokálok a teljes frekvenciatartományban hihetetlenül tisztán szólnak, és…

Ennyi elég is volt ahhoz, hogy a hangmérnök hosszú ömlengésbe kezdjen a felszerelésről. Kat pedig csak bólogatott és hallgatta, majd amikor a férfi a pult jobb oldalán mutatott valamit, ő egy könnyed mozdulattal bedugta a bal oldali csatlakozóba Brooklyn jeladóját.

– Ez az, Kat! – rikkantott Brooklyn, amikor a jel elérte a fedett házat. Néhány pillanaton belül már listázta is a wifihálózatra csatlakoztatott eszközöket, és megtalálta a biztonsági berendezéseket is. – Bent vagyok, te pedig eltűnhetsz onnan.

– Ez zseniális volt! – tette hozzá büszkén Sydney.

Kat egy ideig még hallgatta az egyre átszellemültebben magyarázó férfit, aztán gyorsan búcsút vett tőle.

– Köszönöm szépen, de most már hagylak dolgozni!

Eközben Brooklyn nekilátott feltörni a biztonsági rendszert, ujjai vad táncot jártak a billentyűzeten.

Míg a lány dolgozott, Párizs a milliárdost cserkészte be. Követte őt a vendégek között, és figyelte, ahogy Sir Reg az emberekkel beszélget és fényképezkedik.

– Ez fura – jegyezte meg.

– Mi a fura? – kérdezte Anya.

– Sir Reg már három ajándékot is átvett a lánya nevében.

– Mi ebben a fura? – kérdezte Sydney. – Ez az ő szülinapja, nem?

– De igen – válaszolt a fiú –, csakhogy ő nem tudja magával cipelni ezeket, mert mindenkivel leáll kezet fogni, ezért mindet átadja a nyomában sürgölődő asszisztensének, aki tovább hurcolja őket, pedig le is tehetné a hatalmas asztalra, ahogyan mindenki más. Miért nem teszi le?

A fedett lakásban Anya megpróbálta elképzelni a jelenetet.

– A bulira érkező gyerekektől kapja ezeket az ajándékokat?

– Nem. Felnőttektől – felelte Párizs. – Azt hiszem, mindannyian egy-egy nagykövetség dolgozói.

– Mit keresnek ott a dolgozók? – értetlenkedett Anya. – Azt hittem, csak a gyerekeket hívták meg.

– Így van – közölte Párizs –, de a környéken lévő nagykövetségek is kitelepültek a büféasztalok mellé az országaikat bemutató standokkal. Ez is A Föld körül téma része.

– Mely országokról van szó? – kérdezte Anya, akinek lassan felkeltette a kíváncsiságát az ügy.

– Mely országok települtek ki standdal? – kérdezett vissza Párizs.

– Nem. Mely országok adtak neki ajándékot?

Párizs felidézte a látottakat, és megkereste az embereket a standok mögött.

– Oroszország… és India, az biztos – mondta. – A harmadik pedig vagy Szaúd-Arábia, vagy Románia.

Miközben Anyával beszélt, Párizsnak feltűnt, hogy Sir Reg odasúg valamit az asszisztensének, aki erre bólintott, és elindult.

– Most meg elviszik az ajándékokat – folytatta. – A nő behordja őket a házba ahelyett, hogy letenné az asztalra a többi mellé.

Anya egy pillanatra elgondolkodott.

– Elképzelhető, hogy csak el akarja kerülni, hogy a lánya az ajándékozó vagy a többi vendég szeme láttára nyissa ki őket – töprengett hangosan. – Ha ez a nagykövetségek ajándéka, akkor diplomáciai bonyodalom lehet belőle, ha az egyik sokkal értékesebb a másiknál.

– A jó hír, hogy Sir Reg végre megállt egy pillanatra – szólt közbe Párizs. – Ideje munkához látnom.

A milliárdos csatlakozott Tabithához a színpadhoz közeli, VIP-vendégeknek elkerített területen. Ide csak kék karszalaggal lehetett belépni, pirossal, amilyet Párizs is hordott a csuklóján, nem. Ez persze nem okozott gondot a fiúnak. Egyszerűen beosont a parti alkalmából felállított hat fotófülke egyikébe, amelyekben a vendégek különböző országok nevezetességei, például az Eiffel torony vagy a Golden Gate híd háttere előtt fényképezkedhettek.

Ő persze nem emléket szeretett volna a buliról, csak nyugodtan átöltözni. Szűk volt a hely, de jó előre begyakorolta már a mozdulatokat a főhadiszállásukon, a FARM-on. Mindkét kezével megfogta a zakója mandzsettáit, és úgy bújt ki belőle, hogy közben kifordította. Az MI6 szabója készítette számára a kétoldalas zakót, amelynek belső fele pont úgy festett, mint a pincérek egyenruhája. Párizs felvette, és vendégből egy csapásra pohárszedővé változott. Agyban is átkapcsolt: ideje volt, hogy új szereplő lépjen a színre.

Menet közben felkapott egy üres tálcát a francia édességeket kínáló asztalról, és nekilátott begyűjteni a használt tányérokat, evőeszközöket. A szemét közben egy pillanatra sem vette le a VIP-részlegről, és amikor látta, hogy Sir Reg felhörpinti az italát, a poharát pedig leteszi maga mellé az asztalra, odaugrott, és felkapta.

– Megvan – közölte a többiekkel, miközben elsétált. – Ezt a szép nagy hüvelykujjlenyomatot tökéletesen le tudom másolni az üvegről.

– És mi lesz a szelfivel? – viccelődött Sydney. – Azt nem lőttél?

– Azt nem – suttogta Párizs. – Tökéletesen észrevétlen maradtam. Egy ilyen partin a kutya sem törődik a pincérekkel.

Ebben igaza volt, a nagy felfordulásban és izgalomban a VIP-szektor egyetlen vendégének sem tűnt föl, hogy a fiú ott járt. Tökéletesen beleolvadt a háttérbe, semmi feltűnő nem volt rajta. Ami azonban a teljes láthatatlanságot illeti, abban mégsem volt maradéktalanul igaza.

Azt ugyanis nem tudta, hogy a fotófülkék időzítve, automatikusan lövik a képeket. Róla is készült egy, miközben átöltözött. Azért nem vette észre a vaku villanását, mert éppen eltakarta a zakó. A képen szinte semmi nem látszott az arcából, mégis maradt nyoma annak, hogy ott járt. A kép pedig ott pihent a szerkezet tálcáján, és várta, hátha valaki elég fontosnak tartja majd az ismeretlent ahhoz, hogy nyomozni kezdjen utána…

3.

Oroszország gyöngye

A bevetés tervezésének egy pontján Anya Párizs elé tette a Reginald Banks villájának oldaláról készült fényképet, és megkérdezte:

– Fel tudsz itt mászni?

– Könnyedén – bólintott Párizs, miután alaposan szemügyre vette a fotót. – A téglák, az eresz, a lugasrács és a kémény sok kapaszkodót nyújt. Itt gond nélkül feljutok a tetőre.

– Az jó – válaszolt Anya –, de mit gondolsz, huszonegy másodperc alatt is sikerülni fog?

A fiú elgondolkodott.

– Az nem sok idő.

– Több sajnos nem jut.

– Hogyhogy?

– Mert ennyi ideig tart elénekelni a Boldog szülinapot dalt. Legalábbis nekem eddig tartott, és reméljük, hogy a KB5 sem énekli gyorsabban, különben baj lesz.

– Azt hiszem, lemaradtam valamiről – mondta Párizs. – Mi köze a kettőnek egymáshoz?

– Ahhoz, hogy a szomszédaitól és a westminsteri önkormányzattól engedélyt kapjon a házi koncertre, Reginald Banksnek részletes programtervet kellett leadnia a tervezett zajszintről és a fényekről – magyarázta Anya. – Ezt pedig nagyon komolyan veszik errefelé. A londoni olimpiai ünnepségen Bruce Springsteen és Paul McCartney lépett föl a közeli Hyde Parkban, és amikor túllépték a megengedett időkeretet, az önkormányzat egyszerűen kikapcsolta az áramot. Ők még a színpadon voltak, amikor elnémult a mikrofonjuk. És ha velük megcsinálták ezt, akkor…

Párizs egy intéssel megállította Anyát.

– Még mindig nem értem, mi köze van ennek ahhoz, hogy milyen gyorsan mászom meg a ház falát.

– Mondom már, nyugi – intett a férfi, és átnyújtotta a fiúnak a koncert pontos forgatókönyvét. – Kiemeltem a fontos részt.

Párizs olvasni kezdte a programot.

– A KB5 elénekli a Boldog szülinapot dalt Tabithának. Ezalatt minden fény kialszik, csak rajtuk van reflektor.

– Ez azt jelenti, hogy huszonegy másodpercig senki nem lát majd téged a falon – magyarázta Anya. – Elég lesz ennyi idő?

A fiú újra szemügyre vette a fényképet, és alaposan megfontolta a választ.

– Igen.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen biztos – jelentette ki Párizs.

És abban a pillanatban tényleg biztos volt benne. De most, amikor veszélyesen közeledett a döntő pillanat, kissé inába szállt a bátorsága. Élőben a fal sokkal magasabbnak tűnt, a kihívás pedig sokkal nagyobbnak. Bele se mert gondolni, mi történik, ha felvillannak a fények, és ő még mindig ott lóg a falon. Szerencsére nem sok ideje maradt ezen aggódni.

– Kezdődik! – jelentette Brooklyn a képernyő elől a fedett lakásban. – A tortát előkészítették, a KB5 tagjai úton vannak a színpad felé. – Ezt azért tudta, mert időközben nemcsak a biztonsági rendszerbe hatolt be, hanem a szervezők adóvevőinek hullámhosszára is rákapcsolódott.

A még mindig pincérnek öltözött Párizs éppen mosatlan edényeket pakolt egy teherautóba a fal mellett. Időközben azonban egy speciális ragtapasszal levette Sir Reg ujjlenyomatát a pohárról, és beolvasta egy ügyes kis szerkentyűbe, amit az MI6 tervezett. Ez a miniatűr 3D nyomtató pedig elkészített egy gumigyűszűt az ujjlenyomattal, amit a fiú a hüvelykjére húzhatott.

– Egy kis figyelmet kérek – mondta Sir Reg a mikrofonba, miután megállt a lánya mellett a színpad közepén. – Örömmel köszöntök az otthonomban mindenkit ezen a különleges ünnepségen, gyönyörű kislányom, Tabitha tizenhatodik születésnapján. – Megvárta, amíg elül a vendégek tapsa. – Ilyenkor általában Tab édesanyja, a volt feleségem énekel nálunk, de neki most éppen fellépése van Las Vegasban, ezért kerestem valakit, aki átvállalhatja ezt a feladatot.

Ez volt a végszó, amire a KB5 tagjai egy hatalmas születésnapi tortát toltak be a színpadra. A vendégek tapsviharban törtek ki, Sir Regnek pedig szünetet kellett tartania, mert az ujjongás elnyomta a hangját. A zenekar öt tagja mosolyogva és integetve felsorakozott Tabitha és a szülinapi torta mellett. A lány sütkérezett a dicsőségben, miközben a nézőtér csillagos égbolttá változott a vendégek folyamatosan villanó vakuitól.

Most, hogy minden szem a színpadra szegeződött, Párizs a falhoz sietett, és végigmérte. Megpróbálta megtervezni a leggyorsabb és legbiztonságosabb útvonalat a tetőig. Kat a közelben állt, ő volt az őrszem. Miután meggyőződött róla, hogy tiszta a levegő, odaszólt a társának:

– Indulhatsz!

A fiú kinyújtotta a kezét, és megkapaszkodott egy téglában, a lábát pedig megvetette egy virágláda szélén. Rajtra készen várakozott, mint sprinter a futóverseny előtt.

Sir Reg a közönséghez fordult.

– Most pedig, ha van kedvetek, énekeljetek velünk!

Egy pillanatra vaksötét lett, aztán bekapcsolt néhány reflektor, a KB5 rázendített, Párizs pedig elrugaszkodott a földtől. Nagyon jól indult, gyorsan feljutott a második emeletre, ám ekkor a hüvelykujja beakadt egy ablakpárkányba, és kificamodott.

– Au! – nyögött fel, és elrántotta sajgó kezét.

– Jól vagy? – kérdezte Anya.

Párizs nem válaszolt, csak fogcsikorgatva mászott tovább. Mire felért a harmadikra, már képtelen volt a tervre koncentrálni, és nem emlékezett, merre akart továbbhaladni. Ez azt jelentette, hogy innentől tapogatóznia és próbálkoznia kellett, miközben az énekesek már a dal utolsó soránál tartottak.

– Lehet, hogy nem érek fel időben – ismerte el suttogva, miközben nyújtózkodva próbálta elérni a párkányt.

A fedett lakásban Anya és Sydney lélegzet-visszafojtva vártak. Brooklyn viszont közben megnyitotta a gépén a koncert világításvezérlését, amelybe már korábban betört, hogy vészhelyzet esetén át tudja venni az irányítást a fények felett.

– Ha kell, ki tudok kapcsolni minden lámpát – jelentette.

– Ne csinálj semmit, amíg nem szólok! – válaszolt Párizs.

Szerencsére az egyik énekes hajlításokat improvizált a dal végére, így az majdnem harminc másodpercig tartott. Párizsnak eközben sikerült megkapaszkodnia a lugas rácsában, ami ugyan néhány centire kihajlott a súlya alatt, de nem szakadt le. Amikor végül felgyulladtak a fények, és Tabitha odalépett a tortához, hogy felvágja, a fiúnak már nyoma sem volt a falon.

Kat idegesen nézett körül, nem látja-e a barátját valahol a földön elterülve.

– Minden rendben? – kérdezte Anya halkan.

Eltelt egy kis idő, mire Párizs kimerülten, de megkönnyebbülten megszólalt.

– Ez húzós volt. – A hátán feküdt a háztetőn. Kezén és arcán éktelenkedett ugyan néhány új horzsolás, de biztonságban volt, és senki nem látta meg. – Csak kérek egy percet, hogy kifújjam magam.

– Egy másodpercet kapsz – vette át az irányítást Brooklyn.

A bevetésnek ezt a szakaszát ugyanis ő vezette. Három képernyő villogott előtte, ezeken figyelte az épület biztonsági berendezéseit, köztük a zárt kamerarendszer képeit is, amelyeken az egész épületben nyomon tudta követni az eseményeket.

– Most éppen senki nem jár a két felső emeleten, szóval indulhatsz – közölte a fiúval. – Kinyitottam a helikopter-leszállópályára nyíló ajtót, és kikapcsoltam a riasztót.

– Hát jó – mondta Párizs, és egy fájdalmas nyögés kíséretében visszarántotta a helyére a kificamodott hüvelykujját, majd próbaként megmozgatta néhányszor. – Készen állok!

Hallotta, hogy odalent a kertben elkezdődött a KB5 koncertje. A zene tökéletesen elnyomta a léptei zaját.

– Nem hittem volna, hogy egyszer még örülni fogok ennek a ricsajnak.

– Valld be, hogy imádod őket! – ugratta Sydney.

– Szólj, mielőtt kinyitod az ajtót! – kérte Brooklyn. – Ki kell merevítenem a kamerák képét.

– Vettem – válaszolt a fiú.

A hold csak vékony sarló volt az égen. Ez a rejtőzködésben segítette Párizst, viszont nehezen tájékozódott a tetőn. Szerencsére a helikopter-leszállópálya kissé kiemelkedett a padlóból, így miután azt megtalálta, már követni tudta a peremét a házba vezető lépcsőre nyíló ajtóig.

– Rendben – mondta, és megmarkolta a kilincset. – Az ajtónál vagyok.

– Ne felejtsd el, hogy miután kimerevítettem a képet, én sem fogok látni semmit – emlékeztette őt Brooklyn. – Minél több időt töltesz odabent, annál veszélyesebb lesz a helyzet.

– Nahát, erre nem is gondoltam! – próbálta viccel elütni a lány aggodalmát Párizs.

– Oké, figyelj! Három, kettő, egy! – számolt vissza Brooklyn, és lenyomta a billentyűt, amivel kimerevítette a harmadik emelet biztonsági kameráinak képét. – Sok szerencsét!

Tudta, hogy mivel a szobák és a folyosók abban a pillanatban üresek voltak, az őrszobán lévő monitoron akkor is annak tűnnek majd, amikor Párizs áthalad rajtuk.

A fiú csendben kinyitotta az ajtót, és lement a lépcsőn a helyiségbe, amit Sir Reg a tévében csak játszószobaként mutatott be, amikor körbevezette a stábot a villájában. A falon rocksztárok autogramjával ellátott elektromos gitárok lógtak, középen egy biliárdasztal állt, az egyik oldalon pedig egy antik sakktáblákkal telepakolt vitrin.

Párizs és Sir Reg életében volt egy közös pont: a sakk iránti rajongás. A milliárdos, aki egyébként sakknagymester is volt, annyira szerette ezt a játékot, hogy még a cégének is a Caïssa nevet adta, a sakk istennőjének tartott görög mitológiai alak előtt tisztelegve. Még a padló fekete-fehér csempéje is egy sakktáblát idézett.

Párizs alaposan betanulta a ház alaprajzát, így pontosan tudta, merre kell mennie. Résnyire kinyitotta az ajtót, és kilesett, hogy meggyőződjön róla, tényleg egyedül van, aztán végigsietett a folyosón – a sarkán és a lábujjhegyén járt, ahogyan táncórán tanulta. Anya ragaszkodott hozzá, hogy a csapat minden tagja megtanuljon tudatosan és könnyeden mozogni, ezért jártak mind táncórára.

Elhaladt három szoba előtt, míg egy biometrikus zárral ellátott ajtóhoz nem ért. A kificamodott hüvelykujja addigra már dagadni kezdett, és szörnyen fájt, amikor ráhúzta a gumigyűszűt. Végül mégis megérte, mert az ujjlenyomat működött, az ajtó pedig egy kattanással kinyílt.

– Bejutottam a dolgozószobába – suttogta a mikrofonba, mire a fedett lakásban mindenki megkönnyebbülten felsóhajtott.

Az irodában nem volt biztonsági kamera, de még ablak és számítógép sem, mert ezek mind kémkedésre adtak lehetőséget, Sir Reg pedig nagyon nem akarta, hogy bárki tudomást szerezzen az üzleteiről. Paranoiásan rettegett tőle, hogy lehallgatják, de az szerencsére nem jutott eszébe, hogy át kellene vizsgáltatnia a Fabergé-tojást. Annyira örült, amikor az árverésen megszerezte az Oroszország gyöngyét, hogy azonnal kitette a kandallója párkányára.

Meg kell hagyni, az ékszer tökéletesen illett a berendezéshez, amit úgy válogattak össze, hogy Sir Reg minden ideérkező tárgyalópartnerét azonnal lenyűgözze, egyúttal megfélemlítse. Az értékes műalkotások mellett az egyik falat teljes egészében a világ vezetőivel parolázó Sir Reg fényképei borították, egy másikat pedig a róla szóló magazincímlapok és a díjait bemutató oklevelek.

Párizs ezekkel mit sem törődve egyenesen a hatalmas, majdnem az egész falat elfoglaló kandallóhoz sietett. Zakója titkos zsebéből kibontotta a valódi Oroszország gyöngyét, hogy a helyére tegye, amikor megakadt a szeme valamin.

– Az ajándékok! – szaladt ki a száján.

– Tessék? – kérdezte Brooklyn.

– Az ajándékok, amiket Sir Reg a nagykövetségek dolgozóitól kapott. Itt vannak az íróasztalán.

Brooklyn idegesen felsóhajtott.

– Felejtsd már el azokat az ajándékokat, és inkább siess!

– Oké, oké – válaszolt a fiú. – Máris.

Visszafordult a kandalló felé, kicserélte a két tojást, és a hamisítványt a titkos zsebbe rejtette.

Ekkor megszólalt Kat, aki végig odalent őrködött a bulin.

– Csak szólok, hogy Sir Reg a tortaszelés után visszament a házba. Látjátok őt, ugye?

Brooklyn gyorsan végignézte a kamerák képeit.

– Nem – mondta. – Sehol nem látom. Biztos, hogy bement?

– Teljesen biztos – válaszolt Kat.

Brooklyn csak ekkor kapcsolt.

– Persze, az összes kamera képét kimerevítettem!

Megnyomott egy gombot, mire a harmadik emelet képe újra élőre váltott. Ezen már látszott, hogy Sir Reg a folyosón éppen a dolgozószoba felé tart.

– Kicseréltem a tojásokat, és indulok az irodából – tájékoztatta a többieket Párizs.

– Ne! – kiáltott egyszerre Brooklyn, Sydney és Anya.

– Miért? – kérdezte a fiú. – Mi a baj?

– Reg feléd tart – válaszolt Brooklyn. – Néhány másodperc, és odaér.

– Mit csináljak? – kérdezte ijedten a fiú.

A többiek tehetetlenül nézték a képernyőn, ahogy Reginald Banks a leolvasóra helyezi a hüvelykujját, kinyitja a dolgozószoba ajtaját, és besétál.

4.

Almabor

A fedett lakásban mindenkin eluralkodott a pánik, amikor a milliárdos belépett az irodájába. A dolgozószobában nem voltak biztonsági kamerák, így nem láthatták, mi történik odabent. Az egyetlen biztató jel az volt, hogy Párizs mikrofonjából semmilyen zaj nem érkezett. Sem dulakodás hangját nem hallották, sem Sir Reget, hogy ráförmedt volna a fiúra, hogy ki ő, és mit csinál ott. Kizárólag Párizs kapkodó, visszafojtott légzése hallatszott.

– Tudom, hogy nem tudsz beszélni – suttogta Anya –, de ha lehet, kétszer üsd meg finoman a mikrofonodat, hogy tudjuk, biztonságban vagy!

Lélegzet-visszafojtva vártak, míg végül a hangszóróból két tompa puffanás hallatszott.

– Jól van – mondta Anya megnyugtató hangon. – Most egy darabig meg sem szólalunk, hogy a helyzetre tudj összpontosítani, de ha szükséged van rá, hogy közbeavatkozzunk, mondd azt, hogy…

Anya megpróbált kitalálni egy jó biztonsági szót, amikor Sydney kibökte:

– Almabor!

Ez egy korábbi bevetésük kódszava volt, ezért ez jutott eszébe először.

– Tökéletes – mondta Anya. – Ha szükséged van ránk, csak mondd azt, hogy almabor!

Párizs két újabb mikrofonkopogtatással jelezte, hogy megértette.

Reginald Banks eközben nem is sejtette, hogy betörő jár a dolgozószobájában. Kicsattanó jókedvében volt, mert a buli tökéletesen sikerült, a lánya boldog volt, ő pedig annyira izgalmas ajándékokat kapott, hogy már alig várta, hogy kibonthassa őket. Nagy türelmetlenségében még a koncertet is otthagyta, hogy gyorsan vethessen rájuk egy pillantást.

Tőle alig egy méterre Párizs mozdulatlanul várakozott a kandalló belsejében. Lehajolva, a falnak vetett háttal még éppen elfért a tűztérben. Nem volt tökéletesen láthatatlan, de mindent megtett, hogy ne vegyék észre.

Szerencséje volt, mert Sir Reg figyelmét teljesen lekötötték az ajándékok. Vigyorogva bontotta ki az elsőt, amelyben az FSZB nevű orosz titkosszolgálat, az MI6 és a CIA ottani megfelelőjének egy szigorúan titkos aktája lapult. A férfi belelapozott, és szemmel láthatóan elégedett volt azzal, amit olvasott. A másik két csomagból is hírszerzési dokumentumok kerültek elő: az egyik az R&AW-tól, az indiai The Research and Analysis Wing nevű hírszerző ügynökségtől, a másik pedig Szaúd-Arábia titkosszolgálatától, a GIP-től származott.

Sir Reg óriási hatalmát és befolyását jól mutatta, hogy hozzá tudott jutni a három „Csak megtekintésre, másolni tilos!” minősítésű aktához, amit bizonyára titokban pénzelt kettős ügynökök loptak ki a saját államuk legbiztonságosabb épületeiből, és csempésztek a nagykövetségeken keresztül Londonba. Tabitha születésnapi bulija tökéletes alkalmat biztosított arra, hogy feltűnés nélkül át is adhassák ezeket: elvégre kinek tűnne fel néhány ajándék az összes többi között?

– Boldog szülinapot nekem! – dudorászott a férfi, és vidáman egy kupacba rendezte íróasztalán a három iratcsomagot.

Párizsnak eközben minden önuralmára szüksége volt, hogy néma és mozdulatlan maradjon. A füstszag csípte a szemét, és kénytelen volt a száján át lélegezni, nehogy eltüsszentse magát. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire meghallotta, hogy Sir Reg feláll, és kisétál a dolgozószobából. Amint becsukódott a milliárdos mögött az ajtó, a fiú suttogva jelzett a többieknek az adóvevőjén.