részlet

© 2023 Kürti Sándor
© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Müller Péter
Borítófotó © Ajkai Dávid

ISBN 978 963 604 240 0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Donáth Mirjam
A szöveget gondozta Horváth Anita
A QR-kódokat gondozta Hegedűs Márton
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

Családi vállalkozás

Családi vállalkozásunk háttere

A családi vállalkozás alapjai

Csapat a családban

A vállalkozás építőkövei

Szaktudás és vezetés

Kapcsolatrendszer

Mentor

A pénz mint jószág

Bizalom és csalódás

Egészség

Bemutatkozás

Vállalkozás 1.0

Az ötlet

Telephely

Munkatársak

A piac és ismerete

Informatika

Csapatmunka

Motiváció

Marketing

Vállalkozás 2.0

Lépésről lépésre a célig

Együttműködés

Folyamatos működés

Pályázatok

Kockázatvállalás

Menekülés

Szociális felelősségvállalás

Navigálás a mindenkori politikai környezetben

Cégkultúra

A KÜRT vezető párosa: Kürti János és Sándor mérnökök

A visszacsatolt szabályozás

Vállalatirányítás: a KÜRT-mátrix

Vállalatirányítás: az optimális működés

Tradíció

Kitekintés a világra

Boldogságélmény – flow

Könyvajánló

Szüleimnek, gyerekeimnek és unokáimnak.

Az okos embernek a nagyapja ültet diófát.

Bevezetés

Ki ne álmodozott volna családi békéről? Ki ne álmodozott volna jelentős családi vagyonról? Jóval kevesebben álmodoznak a fentiekről egykupacban: család, béke és gazdaság. Irigykedni azért szoktunk: miért van másoknak akkora vagyonuk és szerencséjük? Hogyan kezdték? Mit tudnak, amit mi nem?

Kedves olvasó! Megtisztelő, hogy kezedbe vetted a könyvem. Elsősorban vezetési, másodsorban vállalkozási témákkal foglalkozom, így a most következő csaknem ötszáz történetet ezen témák szerint csoportosítva mesélem el. Ígérem, egyszerűen fogalmazok, igazat írok, és elsősorban a velem megtörténteket.

Már nem tudom a forrást, de olvastam, hogy angol szociológusok összeállítást készítettek azokról, akik hirtelen jutottak nagy gazdagsághoz. Sok-sok esetet feldolgoztak: volt, aki szerencsejátékon nyert nyereményt, volt, aki hatalmas vagyont örökölt és így tovább. Végül egyetlen történetet sem találtak Nagy-Britanniában, melyben valaki hirtelen megtollasodástól hosszú távon boldogságot nyert volna. Miért? Mert elhagyta a megszokott környezetét, de az újgazdagok között már nem talált barátokra. Vagy a megszokott környezetének támadtak elvárásai felé, elfordultak tőle. Vagy még többet akart, telhetetlenné vált.

A szociológusok nem hagyták annyiban, és a szigetországon kívül kutattak tovább. Végül Svédországban megtalálták, amit kerestek. Egy agglegény favágó a lottón nyert hatalmas összeget. Kivette egyben az éves szabadságát, és luxushajót bérelt erre az időre. Majd megrendelt a hajóra annyi örömlányt, ahány nap szabadsága volt. Mikor lejárt a szabadsága, hazament, és ismét munkába állt. Volt miről mesélnie élete hátralévő részében. Mindig talált magának társaságot a megszokott baráti körében és azon túl is.

A fenti történet, úgy vélem, csaknem egyedülálló. A tapasztalatom, az ismert esettanulmányok, a családregények és a filmek sok mindenről árulkodnak, de véletlenül sem tartós és boldog kimenetelekről. Kevés esetről tudok, amelynek népmesei vége lett volna, ahol a szereplők boldogan éltek, amíg meg nem haltak. De azért akad rá példa.

Könyvem célja, hogy megmutassam, miként valósítható meg együtt a családi béke és az anyagi siker. Azaz olyan gyakorlatokat, praktikákat, jó és kevésbé ismert módszereket mutatok be, amelyek garantálják a boldogulást.

Onnan nyertem bátorságot e könyv megírásához, hogy ötven felnőtt év van mögöttem, mely a családunk együttműködéséről, és ezen belül a meggazdagodásról szól. Ebben az ötven évben voltak súlyos betegségek, nagy nehézségek, válások, de jelentős összeveszésre nem akadt példa. A bizalom megmaradt. Mindig volt bennünk annyi kurázsi, hogy az egymás iránti szeretetünk ne sérüljön.

Ha olthatatlan vágyat érzel aziránt, hogy a vagyongyarapodást a családoddal együtt valósítsd meg, akkor e könyvet neked írtam. Ha hiányzik belőled az olthatatlan vágy, akkor is javaslom a könyv olvasását, mert legalább megérted, miről maradsz vagy maradhatsz le. Már az is óriási tett, ha csak felkészíted a gyerekeidet a boldogabb és együttműködőbb jövőre.

Családi vállalkozás

Már a rendszerváltás előtt egymásra találtunk János testvéremmel. Engem harmincnyolc évesen, tizenkilenc év törzsgárdatagság után, kirúgtak a Dunai Kőolajipari Vállalattól. Az olajfinomítóban a vegyipari folyamatok automatikus szabályozásához értettem. Annyira speciális volt ez a tudás, hogy nem találtam a „szájízemnek” megfelelő munkát. Magyarországon csak egy olajfinomító működött. Ma sincs több. Onnan rúgtak ki. János testvérem segédmunkát ajánlott. Korábban, amikor rengeteg munkája volt, szabadidőmben segítettem neki. 1985-ben tőle elfogadtam a segédmunkát. A rendszerváltásig együtt töltött négy év alatt megtanultunk közösen dolgozni, folyamatos munkamegosztással. Így kezdődött az a történet, melynek részleteit szeretném itt közreadni. Ez életem legnagyobb sikertörténete. Sok csalódással és megannyi bukással.

Akinek nyerő kártyái vannak, az mindig tisztességesen játszik.

Családi vállalkozásunk háttere

Hetvenöt éves vagyok, ebből közel hetven évet Magyarországon éltem. Iskoláimban semmilyen különleges képességet nem árultam el, noha mindig a „jeles” tanulók között voltam, de soha nem én voltam a legjobb. Vidéki körülmények között nőttem fel a budai hegyekben, kétholdas „birtokunkon”. Erdőt és gyümölcsöst örököltünk anyai nagyapánktól, valamint édesapánk beléjük fektetett munkájából. Volt vagy kétszáz őszibarack- és megszámlálhatatlanul sok más gyümölcsfánk. Az ötven nyúl és az ötven csirke napi ellátása már csak hab volt a tortán, így hús és tojás is került az asztalunkra. A föld ellátott minket ennivalóval és tüzelővel. Leszoktunk a vásárlásról. Tudom, mit jelent állatokat gondozni, őszibarackfát metszeni, kapálni, tűzifát vágni kézi fűrésszel vagy fejszével.

Mivel a háború után születtem, csak a szüleim történeteiből ismerem a borzalmakat, át nem éltem őket. Nem éheztem, és nem éreztem az életveszélyt, a kilátástalanságot. Dolgos szüleim voltak, anyukám tanár, apukám építőmérnök. A háború megnyomorította őket, és ők nem mondhatták el magukról az előző mondatom állításait.

Vályogból épült házunkat a budai hegyekben porrá rombolták. Hatszor mentek át telkünkön a harcoló alakulatok. Utánuk több hadifelszerelés maradt, mint gyümölcsfa. Apukám a szomszéd Csilléri bácsival állt neki mindkettőjük házának újjáépítéséhez. Tróglival hordták a nagy homokköveket. A trógli két hosszú rúd volt a közepénél kis faszegéllyel körülvett deszkalappal, és ezen a cipelnivaló. Tizenegy éven át építkeztek. Lényegében mindennap. Hegymenetben hordták a köveket. Apu volt a magasabb. Gyerekként észrevettem, hogy mindig ő volt hátul. Neki kellett a nagyobb súlyt cipelnie. Ez volt számukra a logikus. Apu mérnök volt, Csilléri bácsi szakmunkás. Ők sohasem veszekedtek.

A háború befejeztével Budapestnek szovjet városparancsnoksága lett. Hídépítő mérnököket toboroztak a főváros nyolc felrobbantott közúti hídjának helyreállítására. Édesapámat is behívták. A szakemberek úgy döntöttek, hogy a legnagyobb híd, az Erzsébet roncsaiból, a többi hét közúti híd helyreállítható. Apu a Lánchíd újjáépítésének vezetője lett. Munkáját a városvezetés egy rekvirált Topolino autóval jutalmazta. János testvérem kilencévesen (ekkor 1953-t írtunk) beült a Topolinóba, kiengedte a féket, majd felkenődött egy gesztenyefára. Apu Jánost felpofozta, az autóroncsot eladta. Napokkal ezután született törvény a magánautók államosításáról. Apukánk ezután összevissza csókolgatta Jánost. Én ötévesen semmit sem értettem.

Ez időben történt, hogy a bátyám elvitt óvodába. Az óvoda két kilométerre volt tőlünk, fent a hegyoldalban. Bemutatott az óvónéninek, aki gyönyörködött Jánosban. Tényleg szép kisfiú volt. Mintha ott sem lettem volna. Elegem lett. Leléptem. Pontosabban elfutottam hazáig. Tudtam, hogy János utol sem ér. Nagymama éppen aludt. Bebújtam az ágya alá, és késő estig nem is jöttem elő. Nagy balhét okoztam, de elértem a célom. Többé nem vittek óvodába. Elvoltam nagymamával meg az állatainkkal.

Szánkóztunk. Én nyolcéves voltam, János tizenkettő. Az Orbán-hegy tetején, a kertünk aljában felültünk a szánkónkra, és mivel ő volt a nagyobb, ő ült hátra és kormányzott. Két kilométernyi lejtő volt előttünk. Persze, hogy élveztük. A szánkóutunk végét régi drótkerítés zárta. Tempóval nekimentünk. A lendülettől János rányomott a kerítésre, és a fülembe szögesdrót fúródott. „Jaj, várj meg, megyek anyuért!” – mondta. Mit tudtam volna tenni? Vártam. A kerítésre voltam akasztva, mint az abált szalonna a spájzban. Anyu csípőfogóval érkezett János elbeszéléséből adódóan. Levágta a szögesdrót nagy részét, és a maradékkal irány Strelinger doktor bácsi, mert őt ismertük a Gárdonyi-szobornál a Bartók Béla úton. Kiszedte a fülemből a rozsdás vasat, és bekötözött. Hazafelé végignevettük az utat. Anyu elmondta, hogy kislányt vártak helyettem, és Sárika lettem volna, így most már csak a másik fülemet kellene kilyukasztani, de arra már nem Jánost kérné.

Amit szerettem a családunkban:

Nem voltak veszekedések, kiabálások. A szüleink csak a szeretet hangján szólaltak meg, és ezt előbb-utóbb mi gyerekek is megtanultuk.

Szinte minden este mindenki beszámolt a napjáról. Anyu hozta haza az iskolai történeteit. Ezeken általában könnyesre nevettük magunkat.

A büntetést nem ismertük, nagyon komoly balhé kellett ahhoz, hogy az esti „Inota szeletet” ne kapjuk meg. (Olyasmi volt, mint ma a legolcsóbb sportszelet, csak fűrészporízzel.)

Pedagógiai módszerének lényegét anyu sokszor elismételte előttünk, de saját magának mondta: „A gyerekkel szemben állva, nem lehet őt vezetni!”

Két hektáron gazdálkodtunk, rengeteg gyümölcsünk termett, és ebből anyu gyakran piacképes pálinkát főzött, de a szüleinket soha nem láttuk alkoholt inni.

A családi béke szintjén kezelték az egészségüket és a miénkét is. Magyarán nehéz fizikai munkát is végeztünk, de ez is a rendszeres családi program része volt, azaz nem „papoltak”, ha e programokban nem vettünk részt. Elfogadták, hogy egyéb elfoglaltságunk is lehet.

A kötelező oktatáson túli tevékenységeink (ha nem jártak jelentős anyagi áldozattal) mindig zöld utat kaptak: így tanultam meg önállóan „előállítani” a téli tüzelőt, magyarán fát vágni a nyári hónapokban vagy varrógéppel ágyneműt, törölközőt, konyharuhát varrni. Fiatalon jogosítványt szereztem motorra. Vízijártassági, vitorlás, kishajó vezetői és síoktatói vizsgákat tettem. Tizenhárom éves koromtól rendszeresen sportolhattam. Tizenöt évesen már állandó bevételem is volt, havi kétszáz forinttal kezdődött: az úttörőházban vezettem sport tanfolyamot.

Családunk motorja anyukám volt, Vál Margit, Margitka, matematika, fizika és kémia szakos tanárnő. Pályája végén iskolaigazgató. Elképesztő munkabírású pedagógus volt. Az anyanyelvén kívül a legmagasabb szinten beszélt és írt németül és franciául. Mióta az eszemet tudtam, egyszerre több állása is volt. A Hernád utcai általános iskolában tanított nappal. Felnőtteket esténként a Madách Gimnáziumban. Titkári teendőket pedig a Magyar Tudományos Akadémia Kémiai Tudományok Osztályán látott el. Az otthonunk is tiszta volt, és mindig volt mit ennünk. Rengeteg befőttünk volt a nehezebb napokra. Ottó nagypapa volt a gyümölcshámozás és befőzés mestere. Megtanultuk a „gazdaságunkat” fenntartani, és közben szeretetben élni. Anyu minden házimunkában hatékonyabb volt, mint mi ketten együtt a testvéremmel. Veszekedést soha nem generált. Legfeljebb csitított.

Csak 1956-ban lett malterosvödröktől mentes a házunk. Legjobban annak örültem, hogy a WC bekerült, vízöblítéses lett, és többet nem fagyott a fenekem az ülőkéhez.

Apu 1957-ben hagyott el minket. A szüleink túlélték a háborút, de beleroppantak az új élet indításának évtizedébe. Elhidegültek és elváltak. Tízéves voltam. Ezután havonta egyszer találkoztam apuval. Az irodájában adta át a tartásdíjamat. Nekem megalázó volt. Ő büszke volt, hogy adhatott.

Onnantól anyu nevelt minket. Soha nem éheztünk, és megtanultunk édes hármasban szeretetben élni. János úttörővasutas lett. Két pár cipőt és csinos ruhákat kapott évente. Engem nem vettek fel, mert kiszúrták a színtévesztésemet. Anyu Jánosnak fémipari technikumot választott, majd Kijevben villamosmérnöki egyetemet. Nekem kiemelt középiskolát asztalos szakmával, majd Veszprémben vegyipari egyetemet.

Soha nem kérdezett ki, nem ellenőrzött. Csak rávett a tanulásra. Hogy hogyan? Nem tudom. Mindössze egyszer, az egyetemi felvételimnél tett kivételt. Gondoltam, ezen ripsz-ropsz túl leszünk, mert már másodikban szinte biztosítottam felvételemet a műszaki egyetemek valamelyikére azzal, hogy matekból bejutottam az országos verseny döntőjébe. Ide tartozik, hogy az osztályunkból tizenketten jutottunk be, ami inkább Lantosy Károly tanár úr felkészültségét igazolta, mint az enyémet. Tehát a felvételi csak a kémia szóbelit jelentette. Lejátszott parti, gondoltam. Mit várhat anyu még tőlem? Hát a birtokolt tudásomnál lényegesen többet. Naponta a fejemhez vágta: „Te csak bemagoltad a kémia egyes részeit. Fogalmad sincs az összefüggésekről. Az olyan, mint …? kérdésekre nem tudod a válaszokat, ami minden tudománynak az alapkérdése!” Közös tanulásunkat mindennap sírással zártuk. Mindketten. Vérig sértve. Szerintem anyu a semmiből csinált mamutot. Ő szerinte a nulla tudásomra voltam önelégült. A felvételin maximális pontszámmal jutottam túl. Később rendszermérnöki diplomát is szereztem levelezőn és műszaki doktorit vegyipari üzem számítógépes irányításából.

Négy évtizeddel később a KÜRT Akadémiának mint akkreditált felnőtt oktatási intézménynek Tom fiam lett a tulajdonosa és vezetője. Mindez anyukám, azaz Tom nagymamájának mondatával kezdődött: „A gyerekkel szemben állva, nem lehet őt vezetni.”

Így lettünk harmadik generációsok.

Az ember megtanul ott viszketni, ahol vakaróznia kell.

A családi vállalkozás alapjai

Kedves olvasó! Vállalkozás indításakor, bármit is gondolsz, hosszú távra kell tervezned. Mindez új viselkedési formát vár el tőled, a majdani vállalkozótól és a házastársadtól, ha van. És ha van gyereked, akkor tőled, szülőtől is. Hiszen nem csak a jelen pillanatot szeretnéd túlélni. Más szavakkal: mostantól nem csupán a házastársaddal, hanem a vállalkozó partnereddel is hosszú távon kell „összeköltöznöd”. Miközben sok időt kell töltened a gyerekeddel, gyerekeiddel is. Az időtöltés alatt a hasznos időtöltést értem. Amikor éppen nem tisztába teszed, nem eteted, hanem a kedvében jársz, viccelődtök, mesélsz, lesed a kívánságát. Türelmes vagy. Meg akarod „hódítani”, és kíváncsi vagy, hogyan reagál egy-egy kezdeményezésedre. Nem falakat építesz köré, hogy ezt sem, meg azt sem szabad, hanem megtalálod azt a teret, ahol mindannyian biztonságban érzitek magatokat. Még akkor is, amikor éppen unatkoztok.

Mióta újra törvényesen lehet itthon vállalkozást létrehozni, pontosan 1989 januárja, azaz negyvenkét éves korom óta családi vállalkozásban gondolkodtam. Noha fogalmam sem volt, hogy a mi vállalkozásunk nem egy a sok közül, hanem „családi”, mert éppenséggel nem egy vadidegennel, hanem a testvéremmel álltam össze. Szinte minden időnket együtt töltöttük, és ez már nem napi nyolc órát jelentett.

A gyerekeink magától értetődően körülöttünk rohangáltak, hiszen otthon tettük a dolgunkat. Főleg a garázsban. Ott volt a tizenhárom éves Tamás, elsőszülött fiam, akit picikorától Tomnak hívunk, a négyéves Ádi, János testvérem fia, majd csakhamar második fiam, Jerry is, akit bátyja nevezett el így, és aki mióta az eszét tudja nem tűri, hogy bárki másképp szólítsa.

Nekünk csak türelmesnek kellett lennünk. Csak. Elmondani mindent, részletesen. Mit csinálunk? Miért? Mennyi pénz lesz ebből? Mikor? Miről álmodozunk? Milyenek az első tapasztalataink? Mi lesz a cégünk neve? De itt már mi, felnőttek is tudtunk kérdezni: „Szerintetek mi lehetne a neve a közös vállalkozásunknak?” A kezdetekben a családi vállalkozás lényegében semmi újat nem jelentett nekünk. Eddig is jóban voltunk a családi fészken belül, majd ezután is így lesz. Amikor elkap a gépszíj és az olthatatlan munkavágy, el kell döntened, részese leszel-e a saját gyereked nevelésének. Van-e, aki átveszi a felelősséged? Például a párod? Ha igen, akkor ettől a pillanattól kezdve az élettársad is a családi vállalkozásod részese lesz, mert ha nem támogat, akkor minden borul. A csapatban te és a párod vagytok a főszereplők, az irányítók. A közöttetek lévő összhang az alapkövetelmény. A legmagasabb szintű csapatjáték már csak ilyen. Itt nincsenek engedmények. Ha ti szülők nem tudjátok megvalósítani hosszú távon a kiegyensúlyozott életvitelt, esélyetek sincs a példamutatásra. Az élet minden percét élvezni kell. Megette a fene, ha éppen a pároddal és a gyerekeiddel nem tudod élvezni az életed. Ha a családodon kívül keresed az adrenalint, az nem bűn, ha elfoglaltságaidba a családtagjaidat is be tudod vonni. Ha ezt meg sem próbálod, akkor nekünk, kedves olvasóm, nagyon nehéz lesz közös nevezőre jutnunk. Azért próbálkozz!

2022 novemberében a világ első számú teniszezője, a szerb Novák Djoković úgy gondolta, hogy élete egyik legfontosabb eseménye lenne, ha a gyerekei is nézői lehetnek az ő világelsőségének. A Torinóban játszott meccs után lesétált a pályáról a boxához, de nem azért, hogy megölelje az edzőjét, vagy lepacsizzon az ügynökével, nem, hanem, hogy összeborulhasson hatéves kislányával és nyolcéves kisfiával. A tévé mindezt megörökítette. A világelsőségén sem esett csorba. De ez utóbbi már csak ráadás volt Djoković számára, aki így nyilatkozott: „Azt hiszem, erre most először került sor, hogy a feleségem és a gyerekeim végignézzék egy meccsemet elejétől a végéig. Különleges élmény számomra. A jelenlétük elvesz abból a stresszből, elvárástömegből, amiken általában keresztülmegyek ezeken a tornákon, békességet ad. Nem tudom, még hány ilyen alkalom adatik meg nekünk, hogy mindannyian együtt lehetünk, ezért nagyon megbecsülöm. Remélem, ahogy felnőnek, ők is felismerik, hogy ezek a közösen töltött pillanatok a legértékesebbek.”

Igen sok szülő képes megvalósítani, hogy az általa élvezetesnek tartott elfoglaltságába szisztematikusan bevonja a gyermekét. Djoković kisfia még csak nyolcéves, de már lelkes teniszező. Érti, mi folyik a teniszpályán, tudja, ki-kicsoda. Boldogan követi az édesapját, autogramokat gyűjt, játszik, labdát szed apukája edzése alatt, beáll vele játszani. Horváth Gyula romaprímás barátunk ötéves keresztfiunkkal, Gyuszikával együtt lépett fel a Gundelben, úgy, hogy Gyuszika le nem vette a szemét apukája kezéről, és egytized másodperccel később fogta le ugyanazokat a húrokat és ugyanott, mint az édesapja.

Az a tapasztalatom, hogy jobb hatásfokkal működik, ha kisgyerekem oktatását rábízom a barátomra, és a barátom kisgyerekét vállalom én. 1980-ban jöttünk haza Moszkvából, ahol a Matematika Tudományok Kutatóintézetében (IPU) a motorhajtóanyag-gyártás optimalizálásának számítógépi programját készítettem két és fél éven át. Az intézet környezetében nyírfaerdők és egy tavacska szomszédságában kristálytiszta volt a levegő. Itthon Budapesten a Nagykörút – Rákóczi út kereszteződésénél volt a lakásunk. Elképesztő szennyezett levegőben. Tom négyéves volt és itthon derült ki, hogy mindenre allergiás. Folyamatosan köhögött.

Hétvégékre elmenekültünk a Normafához. Négyszáz méterrel a tengerszint felett tiszta levegőre leltünk. Az OSC síiskolában, melyet később Budapest Gyermek Síiskolára kereszteltek, Zulaj, egykori tornatanárom volt a főnök. Gondoltam, nagyszerű helye lesz nála Tomnak. Nem lett. Oda már több mint ezerötszáz gyerek járt, nem volt szabad hely. Budapesten egy hétvégi síiskola, ahol (akkor még) évente két-három hétig volt hó, tömve volt gyerekekkel. Végül felvettek síoktatónak. Tudtam síelni, és volt oktatói papírom. Így hétvégeken elsősorban Tom egészségéért, de a vállalkozói fizetésért is gyerekeket tanítottam a Normafán, húsz gyereket ötéves koruktól tíz éven át.

Egy havas hétvégén látom Gangli Jancsi magyar síbajnok barátomat a lejtő szélén küzdeni Bálint kisfiával, akinek lábán a Jancsi által készített csodálatos fém síléc volt. A gyerek utálta a lábán lévő „remekművet”, olyan keletnémet fröccsöntött műanyag vackot szeretett volna, mint amilyen a többiek lábán volt. Már parttalanná vált a szóváltásuk. Mit szóváltás, kiabálás! Odamentem a „gyerekeimmel”, és megkérdeztem Bálinttól: „Mondd, melyik sílécet szeretnéd?” Rámutatott egy vacakra a sok közül. A kiválasztott kissrác repesett a boldogságtól. Ő felismerte a minőségi különbséget a sílécek között. Tovább tekertem a történetet: „Bálint, jönnél velünk síelni az új léceddel?” Minden megoldódott.

Mindig csodáltam azokat a kiváló sportoló szülőket, akik saját gyerekeik edzői lettek, és hatalmas sikereket értek el együtt. Nekem, nekünk ez nem sikerült. Amikor Gangli Jancsi barátommal összeálltunk, és közösen edzettünk egy osztálynyi csapatot, saját gyerekeink mintha az edzések idejére „szülőt cseréltek volna”, és így mindenki boldog volt.

Végül Deli Kati, Hollandiában élő barátnőm segítsége rángatott ki egészségtelen lakáskörülményeinkből. Ő a sportegyesületek kiszolgálásából élt. „Biztos tudsz valami normális programot írni nekik!” – mondta. Tudtam. 1980-ban Commodore számítógépre készítettem egy táblázatkezelőből és egy szövegszerkesztőből összeházasított programot a megrendelőm szájíze szerint. Lényegében a Microsoft Office lebutított változatát. A „Saját Nyilvántartás” nevet adtam neki, ami rövidítve „Sa-Nyi” lett. Egy nap alatt testreszabtam egy nyilvántartási programot a kedves holland ügyfélnek. Kati nem aprózta el: végül tizenhat egyesület rendelte meg és fizette ki e programot. Lényegében ugyanazt tizenhatszor. Beindult a vállalkozásom. Az első hazai megrendelőm a Heim Pál Gyermekkórház intenzív osztálya volt. Pro bono. Ők (is) gyógyították Tom fiamat. Itthon állami cégeknek és magánvállalkozóknak adtam el belőle legalább százat. 1981-ben Bezegh Andris tudós barátommal és Zsom Béla műszerésszel megnyertük az Országos Gyógyszerészeti Intézet pályázatát, és minőségmeghatározó kromatográfot kapcsoltunk össze egy számítógéppel. Ekkor még nem voltak szabványos csatolófelületek. Fél év alatt teljesítettünk. Nekem ez volt az első „millióm”. Ha nem is annyi, de sok pénz egyben és tisztán. Még ebben az évben elköltöztünk a belvárosból a Kissvábhegy tetejére. Csodák csodájára Tom is jobban lett.

Jerry fiam különlegesen ügyes szerszámkezelését János bátyámtól tanulta. Mindkettőjüknek volt türelme a másikhoz, ami nálam egyik irányban sem létezett ekkora empátiával. Kedves olvasó! Van olyan élvezetes elfoglaltságod, amelyet képes vagy a gyerekeddel is megszerettetni? Van hozzá türelmed? Érzel ebben az irányban olthatatlan vágyat?

Vállalkozói létem alatt a hétvégéimen apa vagy apci szerepem volt. Előbb Tom, majd tizennégy évvel később Jerry édesapjaként, majd második kapcsolatommal érkezett fogadott fiam, Beni apukájaként. Hétvégeken a telefonom nem tudta megszakítani a családi együttléteinket. Ha fontos volt a hívás, később, a „családi üresjáratban” intézkedtem, vagy legkésőbb a következő munkanapom reggelén. Meglepő számomra, amikor két fiatal úgy van együtt, hogy mindegyik a saját telefonját nyomkodja. Pontosabban ez már nem is meglepő, hanem összeegyeztethetetlen az én „legyünk együtt boldogok” szemléletemmel. Egy vallási műsorban hallottam közel húsz éve együtt élő szülőktől: „Minket a vallás három dologra tanított: legyünk hívők, beszélgessünk, és szeressük az érintkezést.” Mi szülők közel negyven évig a fentieknek megfelelően, így békességben éltünk. Amikor már nem, akkor elváltunk.

Kedves olvasó! A vállalkozásod kezdetével az életed megváltozik. Ha úgy akarod, sokkal jobb lesz. Ezt jelenti a már eddig is többször hangoztatott „olthatatlan vágy” kifejezés, melyről először Peter F. Drucker vezetéselméleti tanítónál olvastam. Nálam telibe talált. Azelőtt e kifejezést csak a szerelmi élethez kötöttem. Az olthatatlan vágy az, amitől a vállalkozásom is kiemelt szerepet kap. Már nem egy mechanikus gépezet, hanem a lelkem tartozéka. Attól a pillanattól kezdve, hogy te is így érzel, új időszámítás kezdődik. Például új időgazdálkodást kell kialakítanod és betartanod. Kevesebb üresjáratod lesz. Kevesebb elszámolhatatlan perced. Mit kapsz cserébe? Hitet, hogy szabadon alkothatsz, és talán több pénzed is lesz, és így több álmod valósulhat meg. Pozitív álmokat, mert a lehetőségeid, legalábbis az álmaidban, megnőnek. Nagyobb rendszerben élsz majd, mint előtte. Mindezt tudnod kell, mielőtt belevágsz. Higgy magadban! Légy kitartó! Hosszú távon. A boldogságod biztosítva lesz, és ami a legfontosabb, elsősorban a saját kezedben lesz a kulcsa. Nem lesz kit kérdőre vonnod, nem lesz kit hibáztatnod.

A cégüket családnevükre keresztelő vállalkozások a sikeres családok attitűdjét sugallják.

Csapat a családban

Vállalkozás bármelyik napon kezdhető. A kezdés lényegében csak elhatározás kérdése. Nem mindig volt ez így. 1989 januárjában a rendszerváltással, és így a törvényi szabályozással, már hivatalosan is egyszerű lett a vállalkozás indítása. Ekkor alapítottuk a KÜRT Kft.-t. Természetesen ismeretekre és némi induló összegre szükség volt, és azóta is szükség van.

Kedves olvasó! Az kizárólag a te döntésed, hogy felkészülsz-e arra, hogy vállalkozásba kezdj. Első lépésként a partnereddel, családi vállalkozás esetén családod tagjaival kell leülnöd, hogy e döntésedről részletesen tájékoztasd őket. Attól a pillanattól kezdve, hogy megkaptad az első IGEN-t, minden döntésetek előtt tájékoztatnotok kell egymást. Önálló döntéseid ettől kezdve kizárólag a zoknid színének kiválasztására korlátozódnak, de ebben se legyél teljesen biztos.

Már legalább tíz éve voltam János testvéremmel vállalkozó. Ha kimondtuk, ha nem, családi vállalkozásunk volt. Egy bank le akarta cserélni a számítógépeit, és a KÜRT Kft.-t bízta meg a gépek kidobásra való előkészítésével. Megállapodtam a bank vezetőjével, hogy az adatokat roncsolásmentesen eltüntetjük harminc gépről, és így a „megtisztított gépeket” az ötödikes Jerry fiam iskolájának ajándékozhatná, ahol nem volt használható számítógép. Egyetértett. A számítógépek átadása utáni napon Jerry felháborodottan nekem rontott:

„Miért ajándékoztál a tudtom nélkül gépeket az iskolámnak? Most azt hiszik, hogy a tégla, amivel az ajtónk ki van támasztva, az is aranyból van nálunk!”

Ez a történet legalább húszéves. Jerryvel ezután kis ideig nem tudtam megszerettetni a KÜRT-öt. Az első alapszabályt sértettem meg: nem beszéltem meg a vállalkozásunkban akaratlanul is részt vevő gyerekemmel az őt érintő döntésemet. Igaza volt. Elfogadtam jogos felháborodását, és ismét megküzdöttem a szeretetéért.

A Tabello, a KÜRT nyelvoktató szoftvere, sikeres nonprofit vállalkozás lett, de sikertelen profittermelő, és éppen ebbe vontuk be a gyerekeinket. Sajnos mindezt nem tudtuk előre. Hittünk benne és mindkét oldal sikerében.

2008-ban már a KÜRT Hátrányos Helyzetűek Oktatása (H2O) társadalmi felelősségvállalási program születése után történt, hogy megihlettek dr. Gyarmathy Éva, Príma Primissima-díjas pszichológus szavai. Éva a KÜRT-ben tartott háromszáz fős megbeszélésen nyilatkozott ekképp: „A hátrányos helyzetű gyerek attól hátrányos helyzetű, mert a szülei és a környezete nem beszélget vele, így ő sem lesz verbális. Amikor óvodába, iskolába kerül, azonnal kiközösítik, mint egy süketnémát. Az oktatási rendszerünk pedig elvárja, hogy a közösségbe kerülő gyerek képes legyen beszélni. Snitt. Ugyanakkor ezek a gyerekek igen jó hallással rendelkeznek és érzékenyek a zenei hangokra. Ezen képességüket lenne jó kihasználni a tanításuknál.”

Ezután nyelvoktató programot készítettünk a gyerekek részére, amelyben a zenei hallásukat kamatoztatni tudták. Az intelligens szoftver meglepő sikerélményhez juttatta a hátrányos helyzetű, főleg roma gyerekeket. Valószínűleg először azóta, hogy iskolába mentek. Nem egyet, nem tízet, nem százat, hanem tíz hátrányos helyzetű iskolában, legkevesebb kétezerötszázat.

Ezek a gyerekek 90% fölötti pontossággal voltak képesek „utánozni” az idegen nyelven beszélő hanghordozását. A többi gyerek átlagban jó, ha a 60%-t elérte. Azaz a roma gyerekek beszédét, intonációját az idegen nyelven beszélők sokkal jobban értették, mint a nem roma gyerekek beszédét. Tudom, ez nem egetverő. De nagy dolog, hogy az iskola sikerélményt ad egy hátrányos helyzetű gyereknek.

Itt önálló terepet biztosítottunk saját fiatalabb gyerekeinknek. Jerry és János testvérem fia, Ádám nagyszerűen együttműködtek a programozás minden területén, elfogadták a „főnök – beosztott” helyzeteiket, megfelelő időt töltöttek vitatkozással, véleményem szerint túl sokat is, de a termék létrehozásában valóban kiválót alkottak. A nyelvtanárok és a fejlesztőink szerint jobbat, mint amilyen a Duolingo.

Induláskor ötszázmillió forintot terveztünk befektetni a projektbe. Ehhez nyertünk száztizenhatmillió forintos uniós támogatást 2015-ben. Úgy gondoltuk, nagy értéket alkotunk, és az oktatási tárca a bevezetés és egy minimum ötéves fejlesztés után átveszi tőlünk. Szegeden egy EU-s projektlezáró keretén belül átadtuk, működött, mindenki boldog volt. Kétezer-ötszáz gyerek kapott ötéves hozzáférést. Még arról is álmodoztunk, hogy nemcsak a hátrányos helyzetűek számára jó a programunk, hanem minden nyelvtanulónak segítségére lesz. Egy normális vállalkozás a bevételeiből pénzeli a saját létét. A Tabello azért tudott elindulni, mert a KÜRT és az Európai Unió biztosította ezt. Nem adtunk esélyt a sikertelenségnek. De csak a kezdéshez kaptunk támogatást. Ki az az őrült, aki hatszáztizenhatmilliót kidob az ablakon? A magyar állam, hiszen ahogy azt a szerződéseink előírták, átadtuk nekik a szoftvert. Ezen a ponton azután minden megszakadt.

A projektet öt évre terveztük, azután kisebb-nagyobb zökkenőkkel mégis fenntartottuk tíz évig. Igény volt rá: a Tabellónak a pandémia alatt átlagban napi nyolcvan-százezer látogatója volt. Ezután támogatás híján mint sikertelen projektet 2022 nyarán végleg lezártuk, és fejlesztőinket szélnek eresztettük. A gyerekeink nehezen viselték el a sikertelenséget. Jerry rövid szünet után digitalizációért felelős vezető lett egy autós nagyvállalatnál. Párhuzamosan több projekt vezetőjeként is megállta a helyét.

Kedves olvasó! A vezetői gyakorlat egyik legnagyobb hibája, ha az összetartozó lépések, az együtt járó folyamatok elszakadnak egymástól. Ha a kocsi megelőzi a lovakat. Vagy a hadtáp messze lemarad a frontvonaltól. Vagy nem tudunk felülni a biciklire, olyan gyorsan toljuk. Nem vettem észre, hogy az állami feladatok teljesítői egyáltalán nem érdekeltek azokban a feladatokban, amelyekben szerettem volna, hogy azok legyenek. Az sem rázta meg őket, hogy kidobtunk uniós pénzeket az ablakon. Hitegettek minket, mint megannyi Mikszáth-figurát. Azok a történetek százévesek, hát gondoltam, ma már nem érvényesek. Tévedtem… Akármekkora projektbe is kezd, a vezető felelőssége az, hogy a sikerhez szükséges valamennyi pénzeszközt (jószágot) a megfelelő garanciákkal egyetemben tisztán lássa.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IBM Plex Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0